 Bon dia, bon vespre a tots i a tots des de l'Observatori Europeu de Memòries i la Regidoria de Memòria Democràtica de l'Ajuntament de Barcelona. Doncs cada any organitzem un petit acte o petit gran acte al voltant de la reflexió de la història i la memòria, els processos històrics i memorials sobre la commemoració del dia internacional de víctimes del Holocaust, aquesta setmana del 27 de gener, aproximadament, i hem fet diverses activitats, i amb aquesta aposta de l'Ajuntament i de l'Observatori Europeu de Memòries per convertir, el millor possible per poder convertir, que compromís polític però també professional que tenim tots, aquest espai de memòria, un lloc de memòria tan important i tan autèntic, tan original com és aquesta presa model, el vell cor de l'example de la ciutat de Barcelona. Doncs aquest any hem volgut fer una reflexió, també un petit acte, gràcies per la vostra presència, en setmanes també complicades per l'assistència, diguéssim, física, aquests tipus d'actes, i sobretot també agrair als ponents que m'acompanyen, la Sharon Rachel, que ha vingut, doncs, especialment des de Ferrara, i el doctor Josep Calbet, doctor i amic i company, Josep Calbet també, i la reflexió, i els han convidat amb ells, precisament el volem fer, lligant una miqueta també, la reflexió sobre la història del Holocaust, la història vinculat als espais de memòria, i a saber que, a més a més, nosaltres, per diferència professional, des de fa molts anys, ens dediquem a intentar recuperar tots aquests espais, intentar que la transmissió de la història no només sigui amb treballs interessants, sinó també als llocs originals, que són patrimoni col·lectiu de totes i tots, i de les nostres societats contemporànies, i com ja sabeu que el nostre país també costa els nostres ciutats, els nostres estats, els nostres governs autonòmics, i també alguns altres països d'Europa costa una mica aquesta aposta pel patrimoni memorial, i per la definició dels llocs de memòria, hem volgut fer un creuament comparat d'un lloc que a més a més hem descobert fa molt poc, amb els companys de la Fundació, que és aquest museu nacional del judaisme, i de l'Aixoa, que és a ubicat a fer rara, i que també té la idiocincràcia, que també està ubicat a l'antiga presó de la ciutat de fer rara, de presos comuns i de polítics com és aquesta en el cas de Barcelona. Nosaltres tenim molt interès en això, i també hem convidat el Josep Calvet, perquè també des de recentment, dins els seus treballos i els seus estudis, també li vam encarregar la part, jo diria que inèdita, de la història que era una mica menys tinguada i ha estat menys tinguada, i jo penso que és molt desconeguda de la segona guerra, de la modela Barcelona durant la segona guerra mundial. Aquí van passar moltes coses, van passar molts presoners que venien, no ens ho explicarà ell, que venien, òbviament, fugint del nazisme de l'Europa durant la segona guerra mundial, però no només, òbviament, joveus i presoners joveus, sinó que també el que t'estipos d'aliats, de resistents, etcètera. D'alguna manera, aquest creuament dels llocs de memòria del dia internacional de l'Elocaust, una perspectiva internacional, ens sembla prou interessant per muntar aquesta conferència i per organitzar en guany l'acte al voltant d'aquestes temàtiques. Sense més dilacions, com he dit, començarà la Sharon, benvinguda. Ella és curadora al Museu Nacional, com he dit, d'Italià del judici de l'Aixó, a Ferrara, i també coordiné totes les activitats culturals d'aquest espai de memòria que abans ens explicàve, que ja està actiu, i que a l'època no Covid dius que tenia més de 50.000 visitants, que per una ciutat com Ferrara no és gens més prehables. O sigui, que aquests llocs que mostren un interès pedagògic cultural i a vegades també turístic, com ja sabeu vosaltres, és important. Els seus interessos principals, és això, és la transmissió museològica de la història, la memòria i el patrimoni en aquests espais, la museologia i també tot el tema de l'art ceremonial jueu i també la història jueva italiana, des del segle XVI fins al segle XVIII. Li agraeixo molt que hagi vingut, també, en uns dies així, una mica de complicat, i que participin en tots nosaltres. Aquesta visió transnacional, diguéssim, també ens enriqueix. Ens enriqueix el projecte aquest de museització, o futura museització, tot i que se l'ha entit molt d'aquest espai, és la model. I el Josep Colbert, doncs, va molt conegut entre nosaltres. Doctor, parlem d'una universitat de llei, però és el gran especialista que tenim a casa nostra, sobretot a Catalunya i a Espanya i Europa, tot aquest fet que durar el franquisme i durant la Segona Guerra Mundial, quan aquí tenim la dictadura franquista, doncs tota aquesta gent de refugiats, presoners, i la gent que s'escapava d'Europa volia passar per a través dels Pirineus i a través de Catalunya i d'Espanya per poder salvar les seves vides i evacuar-se d'una Europa que vivia una brutal guerra a tots els nivells i a totes les escales. I, per cert, que està en promoció voltant per tot arreu del seu últim llibre, molt interessant també, de sort, a Tel Aviv, us el recomano, que ja passes a la segona edició, doncs et felicitem. I, a més a més, que és també aquest creuament internacional, aquestes històries comparades de dues bessones, que es va separar el nazisme, però que, a més a més, també, com us explicarà, molt arraigades al territori, molt arraigades a aquests espais de memòria, penseu que no és gratuït que es digui de sort a Tel Aviv, perquè sort és una de les primeres presons minúscula comparat amb aquesta. Si agafeu 9, 12 metres quadrats, doncs ja n'ha patit a presó museu, que també recomano que aneu a visitar, doncs que era el primer pas d'aquestes detencions de frontera, d'aquest petit internament d'aquests refugiats, jueus i aliats durant la segona era mundial, doncs aquesta petita presó de sort. I l'Hitinaràll de sort, fins a Barcelona, l'explicarà ell, entre altres coses. Doncs pensàvem que era ideal aquestes històries creuades i també l'aixaron, òbviament, perquè estem molt interessats, també amb el vostre projecte, diguéssim, museogràfic i museològic, de com heu pogut convertir aquesta antiga presó de Ferrara en un museu de l'Aixòa i de la història del judaisme. Gràcies per haver vingut i tens la paraula. I em treure la mascareta. És una de les coses que cal fer avui en dia, la realitat que enfrontem avui en dia. I em treure la mascareta. És una de les coses que cal fer avui en dia, la realitat que enfrontem avui en dia. En primer lloc, moltíssimes gràcies, moltíssimes gràcies per haver-me convidat i també moltíssimes gràcies a Eurom. Home, m'ha estat un plaer per a nosaltres. De fet, ha estat molt interessant poder veure un altre cas d'una presó, una presó que ha sigut de transformar o que ha cobrat nova vida. El cas de Ferrara veureu que és un cas interessant, però també un cas una miqueta diferent del que trobem aquí. Per què? Perquè no només tenim la part de l'Aixòa i no només la part de la memòria, del memorial, sinó que principalment es tracta d'un reflexa dels 2.000 anys d'història dels judeus italiens. El títol és fàcil de la presó, el Museu. El nom del Museu és molt llarg i es diu Maze, el Museu Nacional de l'Ebreisme italià i de l'Aixòa, o Museu Nacional del Judaisme italià i l'Aixòa pels amics del Maze. Això és com s'anomena. Aquest és el Museu. És a dir, que si veniu, i esperem que pugueu venir aviat a Ferrara, això és el que veureu. Veureu que està al mig. Perquè ara mateix el Museu a la seva totalitat no està acabat. És a dir, que estem parlant d'un projecte en curs i encara és més interessant perquè no tenim una idea fixa. És a dir, no sabem què és el que ens portarà al futur. Només sabem quina és l'arquitectura i estem reflexionant encara sobre com podem construir el que és l'interior del Museu. Si mireu aquesta diapositiva, veureu que hi ha un edifici grandíssim on està escrit Maze. I aquest és l'edifici que era l'antiga presó. És a dir, que avui en dia encara existeixen edificis que formava part del complexa de la presó, només ens trobem amb dos. Abans n'hi havia més, n'hi havia tres. I aquests dos edificis existents constitueixen la meitat del Museu. Per què? Perquè tindrem, encara no sabem quant, però al final comptarem amb quatre edificis, dos preexistents i dos que són totalment nous. També he portat dos imatges de Ferrara, per què no? Aquí són, estem. I aquestes dues imatges són de la història jove de Ferrara, perquè el carrer que veiem aquí és via Metxini, i via Metxini va ser l'arteria del gueto de Ferrara. Fins i tot abans de la presència de la creació del gueto, la presència jove ja era, és a dir, que ja vivien en aquesta zona. I aquesta porta és la porta de la façana de la sinagoga de Ferrara, a dins d'aquest edifici hi ha més d'una sinagoga de fet. Tenim la sinagoga italiana, l'alemània i la fanés. És un temple molt petit, que va ser fabricat pels joveus que venien de Fano, que és una ciutat que està a Itàlia. Hi havia una altra sinagoga, la sinagoga espanyola també, evidentment, ja que estem aquí caldrà esmentar-la. I va ser perquè molts dels joveus que van ser expulsats d'Espanya van venir a Ferrara, de part del duc de la ciutat, el duc d'Este, va acollir els joveus a la ciutat. I volia que els joveus espanyols se sentessin, perquè vam veure una possibilitat molt interessant, és a dir, una possibilitat de creixement econòmic. Els joveus espanyols i portuguesos eren mercaderis. I això és el que volia el ducat d'Este, és a dir, que va haver-hi una comunitat jove molt interessant. Dona Gratxelles Lis va ser un dels joveus que va viure a Ferrara, molts joveus portuguesos, que van contribuir en gran part a la cultura de la ciutat. No només de la part jove de la ciutat, sinó també el milier a la cultura de la ciutat de Ferrara. I aquí anem cap al nostre museu. Veiem que això és una perspectiva de com serà el museu, no és el que tenim ara mateix. Veieu una gran quantitat de zones verdes, abans estaven mirant perspectives de com serà el nostre model de presó, els arquitectes els encanta aquesta idea del verd a la ciutat. Un sentiment de renovació, és a dir, que és com que se suposa que tindrem el nostre museu. I no només això, sinó que sobretot veurem que hi ha una línia de color verd i aquesta línia constitueixen les muralles de Ferrara. Perquè Ferrara és una ciutat que està envoltada de muralles. I això és molt important. És molt important per la història de la presó, perquè aquesta part on estava ubicada, la presó, que és on està ara mateix el museu, era una part de la ciutat que no hi havia cap edifici. És a dir, que estava destinada a finalitats agrícoles. És a dir, que quan va arribar el moment de trobar una nova ubicació per la presó de la ciutat, és aquí on van decidir construir la nova presó. I aquest és un fet força interessant. Per què? Perquè la presó va canviar la ciutat, els voltants de la ciutat. Va ser interessant també per mi, quan estava estudiant la història de la presó, fer una relectura de tot això, perquè és bastant interessant. Avui en dia parlem de renovació. És interessant. És que el com que tothom pot i vol introduir la ciutat, estem parlant del nou aspecte que tindran les ciutats en el futur. Però això ja va succeir llavors. I avui en dia diem que una presó pot ser un museu i això pot canviar el rostre i l'ànim de part de la ciutat. Però llavors la presó va canviar l'ànim i el rostre d'una part de ferrada. I no en sentit negatiu, perquè la gent volia viure a prop de la presó, en aquesta part de la ciutat. És interessant per nosaltres ser conscients d'aquest moviment llavors. Aquest és l'especte que tenia la presó. És diferent a la model, però veurem amb una altra fotografia que a l'interior s'assembla força. És sorprenent perquè veiem la mateixa estructura. Aquesta és la part externa, la façana. I la estructura era una estructura de pàltelegràfic. És diferent a la estructura penòptica. Avui en dia el que hi queda encara és el que veiem aquí. És la secció masculina de la presó. Part de la presó també, que segons la seva narració, és la part de la presó on hi anaven els joeus i els presos polítics. I aquesta presó té una llarga vida. No va començar amb una finalitat política. Era una presó i, de fet, era molt ben guardista. Per què? Perquè quan l'Itàlia va canviar i quan va començar a existir l'Itàlia després de la unificació, l'Estat va decidir canviar radicalment el sistema de presons. Això va voler dir que les presons que estaven a l'interior del cor de la ciutat van ser desmontades i van trobar una nova ubicació, un espai més acollidor, més humà. I el 1908 van començar a construir la presó. Es va inaugurar el 1912. I la premsa de la ciutat és interessant. Perquè parlen d'aquesta nova presó i com les cel·les són més grans, més amples, més espaioses i millors pels presos. Evidentment, la realitat quan van començar a fer la servi va ser una miqueta diferent. Una cel·la que se suposava que havia de ser una cel·la per a una únic presoner es va fer servir per més d'un. I la història d'aquesta presó és una història molt llarga, perquè s'ha aturat 1992. És a dir, que estem parlant de pràcticament 100 anys de us i d'història. I a partir de 1940 fins a 1948-1946 va haver-hi presos polítics. Per què estic parlant del 45-46? Perquè després de la Segona Guerra Mundial no no bé se'ns trobem amb presos polítics abans de la guerra, sinó que els tenim després. És a dir, que els fascistes, de fet, i evidentment això forma part de la història italiana, després de la guerra alguns dels fascistes van ser portats a les persones locals. Després, amb aquestes fotografies us ensenyaré l'interior de la presó. És sorprenent, perquè veiem que aquesta presó acabo d'enviar una fotografia d'un dels meus col·legues, l'arquitecte que va fer la seva tesis doctoral sobre aquesta presó i ara, de fet, està treballant amb nosaltres al museu. És a dir, que gran part de les coses que estic explicant i relatant sobre aquesta presó són gràcies a les seves aportacions i al seu treball, Julia Calderani. I també li va sorprendre moltíssim aquestes semblances. Això no és el que veiem avui en dia. Estic ensenyant el que era i després el que és. No sé si és correcte fer-ho d'aquesta manera, ja m'ho direu vosaltres, però aquest és l'especte que tenia la presó, i llavors. Això és com que ensenyaven també el públic, perquè la idea era que calia portar la població de Ferrara fins que formés part del nostre treball. La transformació continua de l'edifici es presentava al públic perquè el museu i el fet de tenir un museu nacional del judaisme a Ferrara podria semblar una miqueta estrany. És a dir, que volíem que els habitants de la ciutat forméssim part d'aquest projecte també. No sé si reconeixeu aquesta persona. Molts italiens saben qui era Ferrara. Tothom el coneix, el Giorgio Bassani, i l'altre és la Matilde Bassani. No estan emparentats, tot i que tenen el mateix nom. Giorgio Bassani és l'escriptor que va escriure que ell és jardí no defensa contini i de fet va ser un pres polític a la presó de Ferrara. No per la seva condició jove, sinó perquè lluitaven contra del regent feixista. Ferrara era una ciutat molt feixista i el que resulta interessant és que en aquella època fins i tot l'alcalde de la ciutat, l'alcalde feixista de la ciutat era jueu. És a dir, que tenim una història molt peculiar d'una persona jueva que de fet formava part del regent feixista. D'altra banda tenim alguns jueus com Matilde Bassani i Giorgio Bassani que tenien una actitud prou activa contra el feixisme. No he inclòs la fotografia, però Alta Costa era un professor a Ferrara i avui en dia hi ha una escola de primària que porta el seu nom i va ser ella la que va liderar aquest grup d'antifeixistes a Ferrara i també va ser presonera a la presó de Via Pancipana. És així com li diem. No parlem del nostre museu. Alguns dels jueus, no molts d'aquests jueus, estem parlant d'això abans, però això és molt important. Alguns dels jueus van ser de portats de Ferrara i van passar per la presó, però va ser un percentatge petit. La majoria van ser retinguts a Via Metxini en aquest complex que us he ensenyat abans i també a la Cacerna. No sé com és el nom en anglès, ho sento, a Via Bel Lacqua. I ara canviaré de ritme per explicar una altra cosa. Aquí arribem ja a la idea del museu. El museu no és tan jove, perquè ja estem a l'any 2022, ha passat 20 anys. El 2003 es va aprovar la primera llei italiana sobre el museu de l'Aixó. Però avui el museu es diu d'una manera molt diferent, no és només el museu de l'Aixó, sinó que és el museu nacional del judaïsme italiant. Com hem arribat fins aquí? Al principi la idea era crear un memorial, però era un memorial majoritàriament com una estàtua. És a dir, que espero que disculpim la paraula, és una manera passiva d'interactuar amb la memòria. I l'Aixó no era una part activa. Per tant, aquesta primera idea es va desenvolupar i va esdevenir la idea del museu de l'Aixó, que l'Itàlia no tenia. Aquesta idea va resultar força agradable, força interessant, força important. I què va passar durant l'any 2003 i 2006? Doncs Roma va dir que volia tenir també el seu museu de l'Aixó. És clar, Roma és una part significativa de la història terrible de l'Aixó a l'Itàlia. Per tant, què va passar a l'italiana o d'una manera molt salomònica, ja que estem parlant de jueus, vam tenir dos museus de l'Aixó, un a Ferrara, que té una part activa de judaïsme a l'Itàlia, dos mil anys d'història, i el museu de l'Aixó a Roma ha dedicat només a la memòria de l'Aixó. Això es va fer gràcies a l'aprovació d'un altre llei, el 27 de desembre del 2006, i això és molt important perquè legalment el ministeri ens ha reconegut, és a dir que el ministeri de Cultura, un cop més, és el nostre principal patrocinador. 2007, què va passar? Perquè la idea, abans que nosaltres poguéssim escollir la ubicació, ells van escollir la ubicació, Jo ni tan sols hi era, estava començant el meu doctorat en museologia, la idea era on podíem ubicar aquest museu, i ho van debatre molt, hi havia un espai a Ferrara que estava totalment oblidat, i la presó va deixar de funcionar el 1992, i des de llavors no hi havia res. Les edificis encara hi eren, els edificis encara hi eren, però ningú hi era allà. De fet, és una part molt trista de la història, perquè hi havia persones que hi vivien ocupes, i les pobres famílies que estaven vivint en una situació terrible a la presó, però van decidir renovar l'edifici, estan parlant de replantejar-nos com transformar una part de la ciutat, i així és com van pensar que replantejarien aquesta zona de Ferrara, i la presó havia de canviar d'un lloc que estava tancat, és a dir, un lloc on no eren benvingudes les idees, però que es podia debatre amb el món exterior, no era obert. Quan poses amb algú a la presó pots parlar sovint de la idea de la presó, com un lloc on pots canviar alguns per millor, però siguem realistes, no és així. La idea era que amb el museu tindríem aquest lloc on s'etreien, t'allunyaves de la societat per convertir-ho en un museu que fos precisament al contrari, perquè un museu no és un memorial, i un museu no és una presó. Un museu és un espai, però també és un lloc on s'ha suposa que s'ha d'establir un diàleg amb la gent, amb el món de fora, no estem complint la nostra funció. Aquest és el motiu pel qual van decidir que la presó acollís el museu. Això és el que teníem, llavors podem veure, que evidentment tot estava deixat, en total decadència, aquí veiem una porta i veiem també algunes de les estructures que resulta fins i tot impossible de reconèixer això és el que està escrit a les parets, vam intentar fer tantes fotografies com fos possible del que quedava, no va ser fàcil perquè durant temps la presó es va convertir en un estudi de gravació de televisió i va haver-hi, no sé si aquí passa també, però a Itàlia tothom coneix Gomorra. Sí, la sèrie de televisió de Gomorra es va filmar a l'interior del nostre museu o de la presó perquè era la única presó que encara era presó i que no tenia una altra finalitat i de fet per a nosaltres va ser un petit problema, un petit problema perquè ens va deixar part d'un estudi de televisió i no sabíem si això ja existia a l'època de la presó o ho havíem fabricat expressament per la sèrie. Avancem una miqueta més i ens situem al 2011, que és un concurs internacional pel disseny arquitectoni, estudió ARCO en Escape, van guanyar i van guanyar amb un projecte que havia d'incorporar part de l'edifici preexistent. Podem veure aquí la fotografia els edificis anomenats C, que són els que formaven part de la presó abans i B i D, que són els edificis totalment nous. Aquests són els edificis que estem esperant també. És a dir, que avui en dia només tenim A i C i aquí veiem algunes imatges de les obres de l'interior de la presó és a dir, que veiem que ja està canviant de rostre i aquí tenim una altra fotografia. Això és des de fora. Veiem les runes i aquí a les runes hi havia un altre edifici. Aquest edifici va ser endarrucat perquè llavors l'interior va canviar tantíssim que no tenia cap interès històric i s'ha de dir que van decidir descartar-ho i també la presó va deixar de funcionar perquè estaven en un estat terrible. És a dir, que aquest edifici ja no existeix i aquest és el resultat, els canvis que es van produir a l'interior de l'edifici, veiem que està pintat de color blanc per donar una sensació d'amplitud i això no és del primer projecte del museu sinó que ens adonem que nosaltres, els que travem al museu, els edificis, no venen tan ràpidament. Teníem aquest espai tan gran entre els dos edificis. Què calia fer, llavors? Doncs vam decidir fer calcom per jugar amb l'espai i crear un jardí. És a dir, que aquí tenim les diferents fases de construcció del jardí i aquest és l'especte que té avui en dia. Doncs em queden pocs minuts, perquè no vull robar-li temps el meu company i, a més a més, vull deixar temps una miqueta de debat. Si tenen vostès preguntes sobre el museu, les podran fer després. M'agradaria explicar una miqueta. Què és el que fem? Aquí tenim una instal·lació. Aquest és el jardí. El jardí de les preguntes. Aquest és el nom que rep, és que no sabem tot sobre el judaisme. Per tant, podem estar equivocats. Però, si ens equivoquem, podem aprendre alguna cosa nova. És a dir, que la idea és que tenim un espai per equivocar-nos. Això no ho tenim sovint a la societat. I, de fet, el museu, això és el que tenim. Espai per equivocar-nos, per fracassar. Aquesta és la part que correspon a la primera exposició. La idea és un museu en construcció. És a dir, l'edifici ve encara no el tenim, i aquest edifici se suposa que acogirà la exposició permanent. Què hem de fer? No obrir el públic? No, nosaltres vam decidir que obriríem el públic, aquest edifici, que ja existeix a través de les exposicions temporals, que ens podríem permetre crear aquesta exposició permanent. Això és el que veiem avui en dia, que forma part de la primera exposició. Aquesta zona del museu, de fet, està al segon pis, on tenim... Cal pensar, ara, se suposa que havia d'acollir unes 15 persones, 40, 50 persones, només en una sala, amb un lavabo al mig terrible. Avui veiem que no es pot reconèixer, si pensem en com era abans. Aquest és Tito, perquè en els 2000 anys també parlem de la destrucció de Jerusalem. I aquí tenim Tito, des d'una altra perspectiva, aquest és l'art de Tito i una rèplica arquitectònica del Coliseu. El que nosaltres volem fer, de fet, és presentar la història d'Itàlia i els seus joveus. Evidentment, aquesta és la història d'Itàlia, i tothom coneix el Coliseu, però no tothom coneix la història jove del Coliseu. Aquesta és una catatumba, i aquí tenim la part del reneixement. La segona exposició estava totalment centrada en el reneixement, i va ser molt interessant perquè vam parlar també de l'exili, des d'Espanya, dels joveus, quan el judaïsme italià canvia totalment perquè la gent d'Espanya i de Portugal arriben a Itàlia, i hi ha un nombre interessant de joves que venen d'Itàlia i les coses comencen a canviar. Ho veiem al art i ho veiem reflectit també a la cultura, i és molt interessant. Una per petita de l'exposició actual, quatre comissaris, jo soc una comissària, però el més interessant, Andrea, és com Tessa, la directora i Caroneta Ferrerà de Joverti, podran dir els noms a la diapositiva, disculpint. Aquesta és una exposició que parla i reflecteix sobre la identitat. Comencem al 1500 fins al 1900. És a dir, que és un recorregut cronològic, llarg, i parlem de identitat. I això és interessant de presons, és aquesta perspectiva, perquè la idea de la identitat és que és una identitat quan t'obliguen a ser calcom. Els joveus del ghetto sabien on estaven per tot el que no podien ser. Estaven segregats, separats de la societat. Eren diferents. I qui soc jo, quan soc lliure de ser jo mateix? Després de la emancipació ho van aconseguir. La idea és reflectir sobre aquestes dues maneres d'expressar una mateixa identitat. M'agradaria mostrar-vos aquesta fotografia, perquè potser podeu apreciar primera planta. Aquesta és la imatge, un quadre magnífic. Va ser una de les vendes. De fet, el que vam fer va ser unir totes les cel·les. Hi ha un passadís al mig que es fa servir com a passadís, però ho hem dividit amb elements arquitectònics, perquè realment necessitem aquest espai per poder organitzar les exposicions. Però, si pensem un moment en les imatges que heu vist abans de la presó, no es poden relacionar tan fàcilment amb aquesta idea de presó. Aquí tenim un text molt interessant, però no m'aturaré aquí. Aquí tenim una part de 1900, i m'aturaré a 1938. Humanitat denagada. Parla de la soa, però no només, parla de les lleis racials, que Ítalia, evidentment, són molt importants, i formen part de la història d'Itàlia. No ens les podem saltar. I començant a parlar d'aquesta idea, un cop més de què significa, no sé, ciutadà com als altres, què representa perdre-ho tot, què representa ocupar un espai determinat a la societat. Aquesta part, evidentment, també parla de la deportació. Aquesta és una obra d'un artista israelí. Dani Caravan, evidentment no cal que us expliqui el que representa, però un cop més la idea és que no tenim molt d'espai, i així volem parlar de temes difícils. I no ho volem fer d'una manera pressurada. És a dir, que és important mantenir una perspectiva històrica, i és molt important també mostrar les coses tal com són. I penso que avui en dia no sempre és així. Les pròpies imatges les passaré ja ràpidament per anar acabant, i veureu que el que fem és dotar d'una nova vida a aquesta presó, cal fer servir els espais que tenim. Què fem? Tenim també projeccions cinematogràfiques. És una manera de recordar i tornar aquest espai a la ciutat. Aquest és un espai on ningú entrava, i nosaltres el que volem és fer el com diferent. Hem treballat en diferents categories, i això és per a aquells invidents. També treballem amb persones amb discapacitat auditiva. Tenim una llibreria com tot museu, una biblioteca també, una sala d'estudi, però també treballem molt com tothom en remota amb una oferta on-line. Tenim moltes activitats on-line, de fet una de les activitats més importants que nosaltres organitzarem aquest any, sobre el dia de recordar l'Holocaust serà dilluns, i tenim una activitat amb 400 escoles que s'han inscrit de tota Itàlia. Ni tan sols abans del coronavirus s'haguéssim pogut acollir 400 aules. Cada aula té 20 persones, que estem parlant d'una oportunitat molt interessant. Crec que això també ens dona l'oportunitat, i és una oportunitat que cal aprofitar, perquè el museu està fer rara, no és una ciutat molt gran, està a prop de Bologna, nord d'Itàlia. Què passa amb les escoles que estan a Sicília? Què passa amb les escoles que estan a Calabria, el sud d'Itàlia? Aquestes activitats on-line ens permeten tendre ponts. I m'agradaria mostrar-vos també. Per acabar, aquesta és la projecció. Veiem persones, cotxes, no sé si serà així. Però aquest és el projecte. L'edifici D, que és el que canviarà totalment l'entrada del museu, serà per l'altra banda. I els edificis... Ara mateix s'estan construint, l'edifici D. Els edificis estan a càrrec del ministeri. És a dir que hi ha una fundació per l'activitat diària del museu, però el ministeri és el que s'han carregat als projectes arquitectònics. És a dir que podem dir que no som nosaltres, som ells. No, no ho diríem. Perquè volem mantenir una relació molt fluida amb el ministeri. És a dir que aquesta seria l'altra cara de l'edifici, com podem veure aquí, arbres, aigua... Qui sap, ja volem què passa. Això és el que tenim avui en dia. I un cop més, moltíssimes gràcies. Si després tenen vostès alguna pregunta estaré encantada de respondre. Aquesta és una de les activitats que nosaltres hem organitzat. Traveiem molt amb les escoles. És molt important per nosaltres tenir escoles, convidar-les i organitzem diferents activitats per edats. No tothom pot treballar amb això. Això també és molt important per nosaltres. Els nens petits potser no són prou grans per treballar d'això, però sí que hi ha altres maneres de parlar amb ells i de fer que participin en aquesta part de la història de Ferrada. D'això ja he acabat. Moltes gràcies. Moltes gràcies, Sharon. Un projecte continuat molt interessant. No podem criticar les autoritats perquè hem de posar diners en aquest tipus de projectes. Esperem que un dia tindrem aquest tipus d'activitats dins d'aquesta presó. Ho he presentat abans, el historiador Josep Calvet. La presentació ens parlarà més sobre la història, no bastant del lloc, però també té una relació directa amb aquest espai comet del començament. Bon vespre a tots i a tots. Gràcies per estar aquí. Gràcies a l'Eurom, Jordi i a tot l'equip per convidar-me en aquesta interessant sessió a la presó model. Com molt bé de dir el Jordi, jo farem una intervenció més històrica, més sobre dades i sobre la història apropiament dita, la història poder durar després d'aquesta interessant ponència sobre museologia, bàsicament. Com deia el Jordi abans, parlem de la presó model, parlem de la presó model un centre penitenciari d'homes que va tenir 113 anys de vida des del 1904 al 2017 i que va acollir a tot tipus de presoners, comuns, polítics i de tot tipus de nacionalitats, espanyols, estrangers, etc. Quan es fa un balanç històric de la presó model i dels presoners que hi van passar, des del punt de vista, des de l'òptica, dels deveniments polítics i les lluites socials, a vint comencem amb la Semana Tràgica, el sindicalisme dels anys 20, la Guerra Civil, abans la Ditaura Primer Rivera, la Guerra Civil, la postguerra, el franquisme, la lluita pela democràcia i en aquest repàs històric, sovint, passem per al dels anys de la Segona Guerra Mundial, com deia abans el Jordi Guisser, entre 1939 i 1945. Evidentment, durant aquests anys la model està repleta de presoners polítics, vinculat a aquest paper de la model com a repressió dels republicans i als opositors del franquisme, però a més dels republicans, el franquisme a la model s'hi empresonarà a centenars de presoners o de persones que havien arribat a Espanya, a Catalunya fugint de la Segona Guerra Mundial i fugint del nazisme. Aquest és el que voldré explicar avui, una mica faré una primera part de contextualització històrica i després passarà a explicar alguns exemples de persones o de grups que van passar per la model en aquests 6 anys que va durar, pràcticament 6 anys, la Segona Guerra Mundial, a partir d'alguns testimonis de persones que hi van estar i que han reflectit en les seves memòries o en les seves entrevistes a aquest període, aquests dies, aquests mesos, en alguns casos, que van passar per aquesta persona. És conegut i comença a ser conegut, entre 1939 i 1945, unes 80.000 persones, d'aquestes 80.000, unes 55.000 van ser detingudes, així ho reconeixen els serveis d'informació de l'exèrcit espanyol, van ser detingudes per la Guàrdia Civil, per la Polícia, per l'exèrcit el Xefat Terra Espanyola. La major part d'aquestes 50.000, d'aquests 55.000 detinguts, ho van fer de manera clandestina, passant pels porcs de muntanya, els cois de muntanya, difícils en alguns llocs, com el Pirineu de Lleida i una mica més fàcils i una mica més factible, és el Pirineu de Girona, especialment el de la Lampordà. Ho feien clandestinament perquè no portava en documentació, no tenien visals d'entrada i tampoc tenien passaports. Qui eren aquestes persones? Passarem molt ràpidament aquesta part d'introductoria, però jo crec que és interessant fer-la, però després puc explicar les categories de persones que van arribar sempre a sonar-te la model. Bàsicament aquests 6 grans grups que he apuntat aquí en aquesta projecció, en primer lloc el grup més nombrós és el dels joves francesos. Joves francesos van decidir fugir la França ocupada pels nazis, bàsicament a partir del juny de 1940, a partir d'aquest recordat discurs que va fer el general de gol a través de la BBC de Londres on cridava els nois francesos en l'edat militar anar a l'Àfrica al nord per incorporar-se i que estava organitzant des d'allà per lluitar contra l'invasonasi. A partir de la primera mera de 1943, hi ha una altra onada important de joves francesos que fugien i ho fan per escapar del servei de treball obligatori que portava a tots els nois francesos de l'edat militar a haver d'anar a treballar a Anglaterra, a Perdona Alemanya. Aquests són els dos moments importants de fugida d'aquests francesos que representen gairebé el 60% i el 65% del total de persones que arribaven a l'estat espanyol. En segon lloc, a Nivell Nomeni, que trobem els joves, joves que, com es conegut, fugien de la persecució que el nazisme havia començat contra ells a Alemanya a l'any 33, després a Òstria, i que a poc a poc es va anar incrementant amb l'ocupació de 20 euro per part de l'exercit nazi, Polònia, Holanda, Bèlgica i després France. El seu objectiu final no era un altre que marxar. No era un altre que marxar fora d'Europa per fugir de la persecució. En una gran paradoxa que fugitius del nazisme vinguessin a buscar a fugir a l'Espanya franquista i tan propera i tan amiga de l'Alemanya nazi, com després explicaré. Un altre grup important en els militars dels països ocupats pels nazis, polonesos, holandesos, belges, francesos, havien estat desmobilitzats en molts casos i en altres casos havien estat detinguts pels propis nazis que capaven a la intenció d'arribar al nord d'Àfrica alguns i els altres a Anglaterra per continuar combatint. Els pilots d'aviació entrarien també en aquest gran grup, sobretot canadencs, norteamericans i britànics. Van tenir molta importància numèricament a partir de l'any 43 i l'any 44. En alguns moments també el principi de la Segona Guerra Mundial, l'any 49 fins a mitjans del 41, també passen alguns polítics dels països ocupats, de belges i holandes, polonesos, amb la intenció d'anar a Gran Bretanya, en el cas dels belges, el Congo Belga, per reconstruir els governs i crear aquests governs a l'exili. Finalment, l'últim grup pot ser el Menys Estudiat, que és a partir de la tardor de l'any 44 i també durant el 45 i anys posteriós, fins i tot, fins a principis de l'any 50, quan molts, en primer lloc, guarden fronteres nazis, gent que estava alemans, que estava vigilant la frontera amb l'estat espanyol, però posteriorment alemans nazis que fugien de Europa, en aquell moment ja en mans dels aliats, buscant refugi a l'Espanya franquista. Aquest seria el darrer grup de refugiats evadits que va arribar a territori espanyol. Aquesta seria el mapa humà d'aquests refugiats que fugien de la Segona Guerra Mundial. Hi ha una fotografia a la para esquerra que tenia els dos polítics belges, Espac i Pirlot, que van protagonitzar una de les sonades evasions a l'any 40. El govern espanyol no els va deixar passar a la frontera de les Unqueras, ho van fer clandestinament, van poder anar a Portugal i, des d'allí, tornar a Anglaterra. A la dreta, un pilot d'aviació aliat, que és el general Jíger, nord-americà, que va passar l'any 44 a través del Pirineu de Lleida, i podríem posar innumerables fotografies de joves, de famílies, de persones individuals, de dones, de nens, d'homes, que en un moment determinat, en aquests gairebé 6 anys, van utilitzar els passos de muntanya entre França, Andorra i l'Estat espanyol per fugir de la persecucionació. Aquest és un mapa, potser es veu molt de lluny, doncs no s'expliquen les principals rutes de fugida, des de França fins a Catalunya, amb aquests dos punts de concentració en l'estat francès, Toulouse amb costat i per venir amb l'altre, Toulouse, bàsicament, al Pirineu de Lleida i d'Andorra, i de per pinjar totes les rutes que feien cap al Girona, i Barcelona, com a lloc de concentració, com ara explicaré, tant dels que van arribar de manera clandestina i van poder arribar a Barcelona de manera clandestina com els que eren detinguts, per un o altre motiu, Barcelona va ser el lloc de concentració. Com deia, l'invença majoria d'aquests milers de refugiats van ser detinguts en l'estafa territori espanyol, i per les innumerables dotacions de la Guàrdia Civil, que vigilaven tots els camins procedents de França i d'Andorra, els Pirineus havien convertit la preocupació màxima pel govern franquista, tots els perits podien venir pels Pirineus, els pensàvem el sud, els pensàvem el nord, els efectes lògics de la Segona Guerra Mundial, el seu vol intent d'invasió de territori espanyol en algun dels exercicis que prenia part a la guerra, i també perquè el sud de França s'havien refugiat centenars milers de refugiats republicans, que eren especialment combatius contra el franquismic, per tant hi havia un temor evident a tot el que podien fer aquestes persones. En conseqüència, la frontera va estar molt vigilada tant per la Guàrdia Civil com la policia, per fer pels serveis d'informació, d'espionatge, que estaven ben llaven per tot el que passava a la frontera i tot el que es movia a la frontera en una altra direcció estava més o menys controlat. L'objectiu no era un altre que impermibilitzés la frontera, malgrat això alguns d'aquests refugiats van aconseguir arribar a Barcelona sense cap incidència. Per què a Barcelona? A Barcelona hi havia uns consolats aliats, un consolat britànic, nord-americà, belga, holandès, etcètera, que podien ajudar-los a aconseguir la seva objectiu d'anar a Nord d'Àfrica, d'anar a Anglaterra, o en el cas dels jueus, de marxar cap a Camàmèrica, que era la seva pretensió inicial. Consolat nord-americà, fins i tot, pels joves francesos, les institucions, com l'Iceu francès, un institut francès a Barcelona amb incidència amb el govern de Vixi en ajudar en aquestes persones. Però a part d'aquests llocs d'acollida, Barcelona tenia un altre element, que era la presomodel. La presomodel va ser el lloc d'arribada i concentració pels que eren detinguts als camins del Pirineu o aquest recorregut que feien des del Pirineu cap a la ciutat. Quin és el tractament que van donar les autoritats espanyoles en aquests refugiats detinguts. Bàsicament eren considerats refugiats detinguts governatius, però tant eren posats a disposició del governador civil de cada província, que era el que decidia el seu empresonament. En primer lloc, les presons de partit judicial, la Viella, la Seu d'Urgei, Puigxardà, Ripoll, Figueres, i després el trasllat a la presó provincial que hi havia la capital de cada província, Lleida o Girona. Aquesta era la sistemàtica habitual, sobretot a partir del 39 fins a l'any 43. Tot i que a cada província hi havia de seves particularitats i no s'actuava igual, el governador civil de Lleida que el governador civil de Girona i actuava igual el cap de la Guàrdia Civil de Viella que el cap de la Guàrdia Civil de Espolla o la Junquera. Hi havia certa divergència en quant a les ordres a donar. Malgrat tot, la normativa unificada arriba per part del govern espanyol, una comissió que fan els ministeris de governació exèrcit i exteriors a l'abril del 43, però malgrat tot continuen a venir, si mirem la documentació, les diferències de tractament en quant a la cada província. El que feia la legislació també és determinar que els nois entre 18 i 40 anys, se'ls considerés nois general militar i que no fossin tancats a presons civils, sinó que neixin a un lloc vigilat per als militars, en aquest cas, a camps de concentració. Aquests primers anys 40 encara funcionaven com es conegut alguns dels camps de concentració que s'havien instal·lat durant la guerra civil i que encara sobrevivien. Tenim parlant del camp de concentració de Cervera, el camp de concentració de Reus, un camp de concentració que hi havia a Irún, a una antigua filadura de Tricit, i el més conegut que era el camp de concentració de Miran de Déu o la provincia de Burgos. En conseqüència, el paper de la model en aquest període va ser una mica de recepció, de trànsit d'aquests presones, sobretot detinguts al Pirineu de Girona, cap a Miran de Déu, que, finalment, a partir de l'any 41, després de que ets el 39 i el 40, fos el camp de Irún, he l'escollit per portar-hi els detinguts, a partir del 41 va quedar definitivament Miran de Déu, doncs els detinguts a l'edat militar, entre 18 i 40 anys, al Pirineu Gironi venien a la presó model, com a lloc d'aturada, durant uns dies o unes setmanes, abans del seu trasllat a Miran de Déu. No passava el mateix amb els presones detinguts a la provincia de Lleida, acostumant-hi a anar a la capital, i des de Lleida ja iniciàvem el camí que passara a Gossa, a l'Oroño i a Miran de Déu. En el cas de Girona, tots van passar per la presó model. Se'ls portaven ferrocarril, des de Figueres, des de Portbou, i arribaven a l'estació de França, i a l'estació de França, doncs cap aquí, cap a la presó. El camp de Miran de Déu abans va ser el camp més longeu, el que va durar a més dels creats durant la Guerra Civil, des de l'any 37 fins a l'any 47, 10 anys. Va cony primer republicans, després brigadistes internacionals, aliats, refugiats que van arribar entre el 39 i el 44, la tardor del 44, tots aquests alemanys que buscaven el refugi de Franco. El trajecte que es feia entre Barcelona i Miran de Déu també era diferent. Hi havia dos rutes, la primera ruta anava a través de Tarragona i Casp, dos rutes seguint la via del ferrocarril, per tant hi havia una aturada al camp de concentració de reus, i una segona ruta a través de l'interior, la línia de Trenc, que passava per l'interior de Catalunya des de l'estació del nord fins a Cervera, i la aturada a Cervera. S'aprofitava Cervera i Reus, que estaven al vei mig d'aquesta ruta ferroviària entre Barcelona i Saragossa. Un recorregut que podria dir durar fins a quatre dies. Fet aquesta presentació global ràpida del procediment, em centria a parlar de la presó model i el paper que va tenir aquests anys, com a lloc d'empresonament d'aquestes persones que havien arribat a territori espanyol. Va dir que no només la presó model va rebre aquests refugiats, hi van haver altres establiments peritenciaris on van ser portats alguns d'ells. Entreig el castell d'un juic, hi van haver alguns militars de graduació detinguts del Pirineu de Girona, també de camí de Miranda Debrot. I després, a tés les protestes de les representacions diplomàtiques aliades, els militars de graduació van deixar desenviats a Miranda Debrot i es va habilitar un petit camp de refugiats, diguem, a la provincia Saragossa, a l'ama d'Aragon. Les altres refugiats van anar a la presó habilitada del Palau de les Missions, també d'un juic. El convence de Sant Elies i, fins i tot, el edifici Elcànem, al poble nou. Això, bàsicament, entre l'any 39 i l'any 40. A partir del 41, tots van venir a la presó model. Sant Elies, Elcànem van ser clausurats a 42 i les missions al 44, però van deixar de rebre refugiats de la Segona Guerra Mundial al 41. Qui eren aquests estrangers, aquests refugiats, que van arribar a la moda el 39 i el 45? Doncs bàsicament, com ahir abans, jueus. Un jueus potser va ser el grup més nombrós. Jueus de moltes nacionalitats. Polonesos, alemans, austriacs, holandesos, belges. A part dels jueus, doncs, polonesos, no jueus, britànics, belges, holandesos, alguns francès. A partir d'ara el que faré és posar-vos una mica alguns testimonis d'aquestes persones, algunes de les quals van deixar explicat el relat de la seva estada a la presó model. Ja sigui amb memòries escrites, en llibres, o amb testimonis, en entrevistes que han anat donant a historiadors o a periodistes. Aquesta dia positiva, he portat quatre d'aquests jocs d'interrenament dels refugiats que riaven a l'estat espanyol, a la part superior a l'esquerra, la petita presó de sort, que abans comentava el Jordi Guisset, el com estàveu als anys 40, ara s'ha convertit en un petit museu, molt petit per explicar aquest fenomen, també des de l'any 2007. A la dreta, la presó, el que va ser la presó provincial de Girona, un antic conven a Sal. A la part inferior, el que poc que quedava del camp de concentració de Cervera, un edifici conegut com el Simen, a Cervera va haver dos ubicacions al camp de concentració, aquest edifici del Simen, i després a la mateixa universitat, que també es va autoritzar com a camp de presones, i a la dreta, el camp de concentració de Minanda de Debró, a la provincia de Burgos, aquest camp que deia abans, que va estar 10 anys actiu. Com deia, els joves representen el grup més nombrós dels que va passar per la model, el grup més nombrós és el grup amb menys testimonis de l'experiència d'aquestes persones a la model, i com veureu, hi ha més testimonis de belges que de joves, com a mínim és el que he trobat jo. Aquest seria un exemple dels joves que van estar aquí, el Werner Bares, nascut a Polònia l'any 19, i mort als Estats Units a l'any 2008, que va ser traslladat aquí la model des de la presó de Figueres, com deia abans, com a pas previ a la seu internament a Minanda de Debró. Va publicar unes memòries, primer en alemany, i unes memòries que després es van traduir al castellà, amb el títol de fugitivo, a les quals la escriptora Rosa Sala va fer un prefàs molt interessant, i Bares escriu sobre el seu pas a la model, diu, no recuerdo demasiados detalles, había unos 10.000 presos, y poco espacio. Hacía calor y estábamos cansados física y anímicamente. Sólo pasamos una noche allí, que a la seva estada va ser puntual. Un altre joveu que va passar per la model, Salomon Berger, també polonès, era Peyate, tenia una Peyateria a Brussel·les, havia marxat de Polònia, se havia establert a Brussel·les, va ser detingut a Puigardà, l'octubre de 1942, amb la seva dona i el seu fill. Va ser portada al Balneari, que el desem a la vella, el xic català, amb el seu fill, i ell va acabar a la model de camí cap a Miranda. És un altre exemple. Un altre joveu internat l'any 44, un altre polonès Jakob Bornstein, era Sastre, detingut a Molló, amb 1.100 francs al damunt. Portar monat estrangers era el motiu que a part de ser acusat de pas clandestí de fronteres, se'ls acusava de contraband monetari, tot això endarreria molt la sortida i feia que l'empresdament de la model fos més llarg. Per què? Perquè només podia decidir la llibertat o la sanció que se'ls havia d'imposar per contraband monetari, un jutge especial que estava a Madrid, que era el que instruia totes les causes per aquest tipus de contraband. I això feia que s'allargués moltíssim l'estar de la persona d'aquests refugiats joveus. Altres joveus, fins i tot, van estar detinguts aquí a Barcelona. No al Pirineu, sinó a Barcelona. A gent que havia aconseguit arribar sense cap problema a Barcelona, un cop aquí, la policia, que a uns que vigilava tots els hotels, tots els hostals, els detenia. En aquell moment tot estava molt controlat, les estacions de ferrocarril, l'estació de França, l'estació del nord, etcètera, tenia una dotació permanent de policia. Els trencs que venien de Girona, o de Manresa, o de llei de Barcelona també tenien a cada convoy una dotació policial que demanava la documentació d'una manera continua. Un d'aquests detinguts és aquest senyor, el Jacop, que anem a nascut a Polònia també al 1884, i que després de marxar d'Espanya va emigrar als Estats Units, i finalment a Israel em va morir l'any 82. El Jacop havia arribat a Espanya l'octubre de 1942, pel principat d'Andorra, des d'Andorra, havia fugit d'una arredada, la ratxa important al sud de França, l'agost d'aquell any, la seva dona havia sigut detinguda en aquella arredada, va acabar malauradament a Auschwitz, va morir, i el Jacop va aconseguir arribar a Andorra, i a Andorra amb l'ajut d'un guia doncs arribava fins a la ciutat condal. Aquí va ser detingut per la policia secreta espanyola a l'habitació del mateix hotel on s'ajutjava. El van portar directament al model, l'equip va passar unes setmanes, també a disposició del jutge de delictes monetaris, i posteriorment un cop aquest va sentenciar portat a mirar de debò. Va ser un altre dels exemples de jueus que va passar per la model. Cal dir també que a part dels jueus van venir a la model empresonàs detinguts, algunes de les persones que els havien ajudat a fugir. En aquella època moltes de les persones que havien aconseguit creu els prineus van fer gràcies a l'ajut dels guies, de les xarxes de la ciutat que s'havien creat en aquell moment, ja sigui per els serveis informació aliats, ja sigui per les pròpies organitzacions jueves, i comptaven amb la col·laboració d'espanyols de catalans, refugiats al sud de França, que van fer moltes camins i que eren els encarregats de portar-los en aquest tram, final, des de la frontera fins a Barcelona. Dos d'aquestes persones que formaven part de la xarxa, una de les xarxes principals de la visió, que dirigia l'enarquista d'angonès Francisco Ponsan, crea a Tulus, està obert a Tulus, van passar a la presó, després de ser detinguts en un cop venen a Barcelona i havien deixat a les persones a les quals acompanyaven. A l'esquerra el Joan Català Valenyà, de Pajarès, de Llavorcín, nascut a l'any 1913, que era un dels guies principals del Ponsan, va ser detingut a Barcelona l'any 42, després que portés a un grup d'aviadors, al Consolat Britànic, i s'hagués citat a un bar d'aquí del centre històric, amb Liceu Melis, a l'arquista, que va resultar un confidant de la policia, en aquella trobada, va aparèixer una parella de policia que el va detenir i el va empresonar a la model, de la qual uns dies es va aconseguir escapar-se. El Català, un expert en fugues, s'havia escapat abans de la presó de Cádiz i es va escapar posteriorment de la presó de Lleida, doncs és un d'aquests elements que va acabar la presó model i que va aconseguir escapar-se. I a la dreta el Soler el va reverar, un altre anarquista, que ha escoltat a Barcelona l'any 21, que, entre altres, fets destacables, doncs té el... jo diria el rècord, parlant col·loquialment, d'haver passat o ajudat a passar el grup més nombrós de estrangers, de refugiats de la Segona Guerra Mundial, que jo conec, 62 persones va acompanyar al Manjalan 44, Blipineu de Lleida, fins a la Vajdan, que va ser una odisea de molta envergadura, les persones van morir en aquesta expedició. Doncs, quan el Soler el va reverar a Río a Barcelona després de deixar els expedicionaris, doncs vol tornar a França i és detingut a Puigardà, l'empresor era la Girona, el Torturen i l'Envien a la Model, on purga durant un any de presó que és alliberat. Una altra guia, que no hi porta la fotografia, el Valeria Pinto de Coveix, a la Noguera nascut el 1195, que treballava pel Consolat Britànic, el Consolat Britànic a Barcelona, i que havia fet arribar al Consolat, doncs, desenes d'habeadors aliats, els passava per la Collada de Tosses, per Castellà de Nuc, per la Polo de Lillet. Quan va caure la seva xarxa, com d'aquests pilots de Britànic, doncs també va caure el Valeria Pinto, que són més a un consell d'agarrar, i mentre és el qual va estar empresonat. Tret dels joves, com deia abans, hi ha un gran mentai de testimoni de persones no joves que van passar per la presó model. Un britànic, el Michael Franken, que ha tingut el juliol de 42 afigueres, que hi va estar també dues setmanes, abans d'anar a Miranda, a través de Saragossa, Pamplona, Iruny i Vittòria. Polonesos. Un cas curiós, un noble belga, un noble belga que era oficial de l'exèrcit belga, el Etient Terlinden, era un fill d'un vesconte, un personatge, el seu pare molt conservador, anti-acerrim anticognista, i molt proper al franquisme, o simpatitzant del franquisme. El fill va ser detingut, era militar, era tenent, va ser detingut un altre tres companys, i el van portar aquí la model coneixedor de la proximitat que el seu pare no ens tenia amb el regim franquista, no se li va córrer res més, que escriu en la carta el ministre de la Gobernació de l'Època, el que tenia les competències a les presons, Ramon Salano-Suller, colland de Franco. Aquesta coneixença li escriu una carta demanant la seva llibertat, i a la carta, entre altres coses, diu que escriu la carta, escriu la carta sobre els meus genolls dins d'una cel·la de la presó de Barcelona. Malgrat aquest prec, el Terlinden va ser traslladat, inoxigenablement, al camp de Miranda de Déu. Una altra belga, el Rilombar, que va arribar a Barcelona, i ha estudiat des de Figueres i ha estudiat per a tots els guàrdies civils el juny del 42. L'estació de França l'esperava el Consul Belga, que no va poder fer res més que llorar-li un paquet de cigarretes i el van conduir a la model. I la descripció que fa el Henry Rilombar, que el seu diari personal, que fa uns anys em va enviar, és prou eloquent, parla de la model. I la meva cel·la era infecta. I no ens van donar absolutament res per dormir. El primer sopar, una sopa fastigosa. El prenem dins dels vells pots de conserva. Tinc fred, tinc gana, trobo a faltar a poder fumar. Misèria. El dia següent ens rapen completament el cap. Això el que escrivia, això és el seu pas per la presó model. Diu que a la presó model hi ha un grup de 50 belgues. Alguns hi són des de fa un mes, altres des de fa dos mesos, i fins i tot més temps. Una altra belga, i ja vaig acabant. Els René Crins, nascut al 21, explica el seu pas per Barcelona i la seva arribada a la model. Diu que va fer el camí, a peu, des de l'estació de França. Hem manillat a través dels carrers de la ciutat. La presó model era impressionant, diu. Consistia en una torre central, on sortien diverses galeries, on es trobaven les cel·les. Al costat nostre es trobaven les cel·les amb els pares amors espanyols, presoners republicans, que havien combatut el règim de Franca. I sovint per la nit, escoltàvem el pas dels carcelers, que venien a buscar-los per afusellar-los. L'endemà, les portes d'aquestes cel·les estaven obertes. Una altra militar belga, el so de silenci monet, recordava, vam ser empresonats unes quantes setmanes a la presó model de Barcelona. Aquesta presó era sense dubte model, pels seus promotors, i vam preveure un sol ocupant per cada cel·la. Però durant aquella època n'hi havia 15 per cel·la. Bé, podria continuar amb altres exemples de polonesos, de francesos, d'alguna altra belga, que expliquen la seva experiència a la model. Per acabar, i tornant als jueus, per acabar amb dos exemples més, de jueus aquí la model no va ser exclusiu dels que havien creuat espioníneus buscant refugi a l'Espanya franquista. Fins i tot alguns jueus de Barcelona, els cuits de Barcelona, van ser empresonats aquí a la presó, un cop acabar la guerra civil. En alguns casos no es coneix molt bé per què. Tot i que era evident, com deia l'antissimitisme del govern franquista i aquesta persecució tenia responia a la primesa. Els dirigents franquistes eren sobretot els falangistes més ortodoxos, molt partidaris de col·laborar amb Alemanya, miraven a Hitler, i justificaven fins i tot l'eliquidació del judaisme. Aquests anys en què va fer fortuna aquesta frase, aquesta expressió de la conspiració judèo-maçonica-comunista. Veurem alguns dels detinguts a la seva condició de jueus també afegirien la seva condició de maçons. Públic, que és contra el judaisme, vinculant el judaisme amb el Comintern soviètic, etcètera, etcètera. El propi serà no s'unye, que deia que el judaisme és l'enemigo de la nova Espanya. Bé, doncs dos exemples. El senyor Ladret, José Palomo, segueix un dels jueus barcelorins que va sempre anant aquí a la Model. Nascut a Turquia s'havia establert aquí a Barcelona els anys 20, treballava com a vener d'un volant i es va muntar una petita fàbrica de corbates. El seu negoci el van col·lectivitzar durant la Guerra Civil i el dia 20 d'exemple de l'any 40, en 1940 va ser detingut per la policia, el seu domicili i el carrer marquès del Campo Sagrado. El barri internal a la Model sota una acusació en concreta de ser una persona perillosa, elemento perilloso. El van enviar a Vilanda d'Hebre, a un altre camp de concentració en clars de la Oca, i el van alliberar obligat-lo a marxar d'Espanya amb la seva esposa i el seu fill, que són els que surten d'aquesta foto, i se'n van anar cap a Llavors, a Palestina, llavors van anar a Britània i a Palestina. I fins i tot va passar per l'equip a la Model, el que havia estat els anys 20 i 30 el president de la Comunitat Israelita de Barcelona. Això ho ha desvellat l'historidó Manu Valentín. En Mundo Grunewau, que, com deia, havia estat president de la Comunitat Israelita, un senyor que havia arribat a Espanya l'any 11, que s'havien accelerat espanyol l'any 30, i que el fet de ser juveu afegia la seva qualitat de massor. I amb aquestes dos premises va ser detingut, va ser jutjat, va estar una temporada llarga a la Model, i va ser condemnat a 12 anys i un dia de reclusió. Aquesta és el que volia explicar avui, aquest protagonisme de la presó Model, aquests anys, compulsos anys de la Segona Guerra Mundial, i amb cohabitat amb tot el problemàtic als plesoners republicans. Ho he intentat fer de manera esquemàtica i aportant alguns testimonis, els quals he tingut accés per això, per donar a conèixer aquest protagonisme de la presó Model, com a lloc destacat de la fugida i l'empresonament d'aquests refugiats de la Segona Guerra Mundial. I res més, un preg, doncs que quan s'explica la història, sé que l'Euro m'està treballant per això, que quan s'explica la història de la presó Model, al llarg d'aquests 13 anys de vida, doncs que es tingui present aquest episodi, pot ser puntual d'aquests 6 anys, i que es pugui explicar. Moltes gràcies. Gràcies Josep, altres, i esperem que col·laboris amb nosaltres perquè ho expliquem. Com ho explicar-ho? On explicar-ho? Ja ho sabem. Qui ho explicarà també falta el com explicar-ho, no? I quan ho podrem explicar? Fa una miqueta fresqueta, però obrim un torn de paraules, sisplau, si té alguna pregunta per la Sharon o pel Josep. Moltíssimes gràcies a tothom, a tots dos per les vostres presentacions. Moltíssimes gràcies, Shannon, també. Una miqueta vergonya dir que, com a italiana, no coneixia l'existència del museu de Ferrara. Em sembla que he estat allà 3 cops, però no he tingut l'oportunitat de visitar-ho. En tinc moltes ganes. La meva pregunta és... Perquè no sé si ho entés bé. En un moment determinat has dit que el Ministeri de Cultura és el vostre patrocinador, oi? És a dir, que suposo que, en certa manera, el Ministeri de Cultura, com a gran institució amb majúscules, està aplint algunes fronteres pel que fa el content, el contingut que haureu de mostrar. No sé si és així o no. I si és així, estaves parlant de la implicació activa de la comunitat i de la ciutadania, com a part de la creació de la memòria del vostre museu. Per tant, la meva pregunta és... Quines eines feu servir? És a dir, quins instruments teniu per abordar la participació dels ciutadans per poder crear part del contingut d'aquest museu? Si és que ho saps. Gràcies. Estic contenta de saber que hi ha italians que encara no han visitat el museu. És divertit perquè vam organitzar un museu amb l'Uklai, amb l'Universitat de Londres, i hi havia italians que hi van participar, que no coneixien de l'existència del museu, però que van venir a visitar el museu gràcies al seminari. Estic molt contenta de continuar amb aquesta promoció. I, de fet, tenim una relació molt bona amb el Ministeri de Cultura. No hi ha cap problema. La idea, o el que resulta interessant d'aquesta relació, és que el museu té una junta directiva. És a dir, que es tracta d'una fundació. I un dels membres de la junta és un representant del Ministeri de Cultura, un altre és un representant de la Regió Mineromana, que és on està fer rara, un altre de la ciutat, del grup de comunitats joves i italians, però ningú ens diu que és el que hem de dir ni el que hem de fer. Evidentment que hi ha una miqueta de temps, de tant en tant, volen que parlem una miqueta més sobre un altre aspecte, però no influïixen en la narrativa del museu. I això és molt important. És molt important perquè tothom té aquest luxe, el que el Ministeri té. I nosaltres, com a italians, tenim una miqueta especial de dirigir tot el que està relacionat amb la cultura, perquè hi ha moltes lleis, i això és el que configura el nostre museu, perquè tenim una manera de funcionar molt estricta. Si una cosa es considera que el Ministeri de Cultura o el Govern considera que és un objecte de patrimoni cultural, no pot ser el que vulguis amb això. És a dir, que aquest és el motiu pel qual tenim dos edificis ja existents, perquè eren els que es considerava que era un patrimoni cultural per part del Ministeri. Espero bé en resposta a la teva pregunta. Sí, som lliures. Nosaltres decidim el que podem fer i el que volem fer. Tenim molta llibertat, perquè no tothom pot decidir el que vol dir. Sí que estem vinculats amb una missió, és a dir, que cal que treballem no només amb aspectes relacionals amb el passat, sinó del futur o del percent. Això suposa que hem de tenir un paper molt actiu del que fa a la societat italiana. No és fàcil de vegades nosaltres intentem treballar amb les comunitats. Estem començant a treballar, com ja he dit, amb les comunitats discapacitades, visuals i auditives. És a dir, que acollim comunitats amb discapacitat visual i auditiva contemplen tot el que fem i és molt interessant el seu feedback, perquè el que ens diuen potser no és el primer que un diu. Les persones, per exemple, que no senten, relacionen molt més amb el text, tenen una manera d'interpreter el text molt diferent a com ho fem nosaltres. Però hi ha una altra cosa que intentem fer des del principi, que són joves i encara tenim energia, i és que hem inaugurat un moral. El públic és a dir, que si ens volem fer alguna pregunta, les poden escriure el moral. I nosaltres responem. I era molt important per nosaltres perquè sovint aquesta era la percepció i, de fet, les preguntes s'han reforçat aquesta percepció. La gent pensava en els joves com a cosa del passat. És a dir, com vivien els joves, com escassaven els joves. Encara hi ha joves a Itàlia, avui en dia, i nosaltres estem aquí per parlar d'ells, per demostrar... Bé, no per demostrar, sinó per explicar la història d'una minoria que encara lluita a Itàlia, que encara forma part de la comunitat italiana social i cultural. Em sembla que aquesta ha estat una de les experiències més desafiants perquè no deia amb el públic el que havia de dir. No teníem cap control. Potser feien preguntes una miqueta més incòmodes. Però no, tothom va respectar l'espai museístic. Algú sí que va fer alguns geroglífics interessants, sí, és veritat, a la paret, aquest moral, però va ser l'excepció. I no va haver-hi cap escrit anti-Semite. Van venir moltes escoles, tothom es va comportar molt bé i era molt important perquè el jardí, de fet, prové de la pregunta que tenim al moral. En Itàlia, no sé si ho sabré traduir a l'anglès, correctament, però era com merda, perquè els jous no mengen porc. I nosaltres sabem que hi havia aquesta noia petita que va escriure i fer rara, és com Barcelona. El porc és una part molt important de la dieta i de la cultura. És molt, molt important. I va ser molt interessant perquè aquesta nena va expressar que per ella era molt difícil entendre que era una manera que els estaves traient alguna cosa. Per això van desenvolupar aquest jardí de les preguntes com menjaven els jous, què menjaven, què feien, què fabricaven, què podien fer i què no. És la nostra manera de relacionar els jous amb les nostres comunitats. I no és fàcil. Sempre dic que a l'oficinal museu som 7 persones i estem començant a créixer i esperem poder contractar nous companys. Seria meravellós pel museu i per nosaltres també. I encara tenim molt per fer i molt per créixer. És un dels exemples. Quan vinguis a fer rara, vine a veure'ns. Estaré molt contenta de cuyir-te i donar-te la benvinguda. Bé, si no hi ha cap més qüestió, deixarem aquí. Moltes gràcies, Sharon. Moltes gràcies, Josep Calvet. I us combinava que seguiu les activitats d'Eurom online i sense online, també, presencials. Moltes gràcies per haver vingut aquest vesper, qui no m'ho deu.