 Sziasztok, Sárosi Péter vagyok, és ez itt a Drug Reporter Café. Ezt a beszélgetést még oktoberben rögzítettük SIO-fokon a Magyar Adiktológiai Társaság Kongresszusen. Olá Péterre a Megálló csoport alapítvány kuratóriumának elnökével beszélgettem arról, hogy miként vált érintettként segítővé, és hogyan próbálja támogatni a fügöshéggel való küzdelemben a társadalom margóján élő embereket. Beszélni pár szót magadról, hogy te személyes utadról? Két ezer három márcsus hétadiként mentem le komlóra terápiába. Egyébként előtte egy kb. masszív tízé feróink fogyasztás volt, aminek a bolyó 8 évintra vénés használott. De ugye az egész drokkariér, nem szerettem ezt mondani drokkariér, de mondjuk a drokkasznál az egyen 15 év volt, tehát a cannabis az végig meg volt. De mondjuk a szokmailag kéne nézem, akkor mondjuk azt mondanám, hogy erően jön ki voltam. De azt hiszem, hogy az pontosabb megfogalmazás, hogy politókszikomán. Tehát azt hiszem, hogy nincs olyan szár, ami akkor felelhető volt, amikor én használtam, amit mondjuk neinyektáltam volna magambalkára alkohol, vagy bármi fél egy ócer vagy, amit lehetett, de a fővonal azért az opjátok voltak. Először egyébként ellátásba vagy hetellátásba, ez kicsit erős. A 90-es évek elején 94-ben voltam a faházban nyírőbe. Kori kerültem először oda, vagy első betegek közt voltam a Karolina autón, amikor ott volt a drogambulancja, megután a tűcserekben is akár a hollámba. Nagyon sok kórházba voltam, hogy a főleg psziátriákon, mert ugye nem nem volt még ilyen addiktológiai keze, és ugye a kettő együtt volt, de ugye nem megy, amiközben használt, és akkor már így tulajdonképpen a végstádiunkban mondnám, hogy ilyen nagyon költői módon kerültem be a megállóba, de ez nem igaz, hanem egészetesen azért mert tév volt, nem volt hová mennem, mert egy nőnél laktam, de nap közben nem lehetem ott, és akkor az egyik barátom mondt, hogy ott lehet lehet lenni nap közben, és akkor bementem oda. És talán azért nagyon fontos az, hogy így a megálló az életemben, mert ott láttam először olyan embereket, akiket tudtam régen, hogy használtak, és nem haltak bele, mert én eddig azt láttam, hogy aki kellene együtt használtam, hogy valaki vagy, használ vagy, meghalt. És akkor egyébként el is fogadtam azt, hogy hogy akkor én ebbe bele fogok hallni, mert hogy más utat nem láttam, akkor ott volt az első ilyen megélésem, hogy hú, ebbe lehet, hogy nem kell meghalljak. És akkor elkezdtem oda járni, kötődni, és akkor ott annyit segítők mondták azt, hogy a szuper oda járok, de hogy így avasolnak nekem, hogy menjek el komlóra. És akkor előtt, együtt kint ugye mások előtte, szóba jött az, hogy elkéne menne egy terápljára, de én akkor mindig azt mondtam, hogy egy évet az életemben. De hát akkor inkább az gondolom, melyen napjaim voltak, úgyhogy azt mondtam, hogy hát végül is assza rossz, hogy élek még egy évet, és akkor azt, hogy rehabon, az is oké. És akkor így mentem el komlóra, úgyhogy lassan ez már húsz éve volt. És akkor így végigártam ezt a terápiás folyamatot, egy évet voltam komlón, utána alaktam 14 hónapot, fél utasba, akkor még pestem volt, komlónak a fél utasa. De mindig megmaradt a kapcsolat így a megállóhoz, meg akkor megálló üzemeltette, ugye ezt a fél utas lakást pestem. És akkor először a máshol dolgoztam, de az akkori vezetője a megállok megkérdezte, hogy szeretnéke a megállóba dolgozni, mint segítő. És akkor elnek egyébként nagyon megörültem, és volt bennem ez a visszaadás érzése. És akkor elkezdtem dolgozni ott a megállóba, most már 16 éve, 11 keverem ezeket már, de úgyhogy jó régen, mint segítő. És akkor azt gondolom, hogy úgy, mint akotució étterem igazgató lenni, hogy a mosogat megnézzed azt, hogy kell mosogatni meg volt ez a kács, mint mindent. És akkor mindent csináltam meg ott, nem is nagyon volt, még így klasszikusan szétosztva, meg nem volt aki, hogy ellátások, hanem így volt egy terápiás közösség, és akkor segítőként azon sítottam magam, és egyébként a mai nap igaz, gondolom, hogy bármi féle tituloson van, vagy beosztáson, vagy olyan, ami fontos lehet. Az identitásom azért az, hogy segítőként azon sítom magam, leginkább, hogyha a szakma felől kell jöjjek. Talán még három mondott, hogy ésok egy idő után elkezdőt az érdeklődésem így kinyilni más irányba is. Dohagoztam, hogy a vittó intézetben tartottam csoportokat a szőlő utcába, vagy ugye ami ott megindult a nyíróben az adiktológia, Zsolt volt a régen, a Megállóban a psyjáter, még a kezdeteknél, akkor kellett, hogy én intézményesültem Megálló, és akkor Zsolt így a kezdeteknél hívott, hogy akkor talán csak ott csoportott. És ugye egyébként nagyon fontos, mert számomra, mert az ott a dolgozom ott, mint külsös, és az is már asszan tíz éve van. Illetve egy idő után jött olyan lehetőség, hogy mondjuk gyerekothomba, most dolgozom gyerekothomba is, vagy egy emátás megkeresés által szegregátumban is. Ennek a konferencén is tök sok szó esikáról, hogy a korai gyermekkori traumák, azok milyen egyszerpet játszanak abban, hogy az embernek felnőtt korából milyen szállrasználati problémájé lesznek, vagy fiatalként, hogy ezt te, hogy látod így a saját életetből, meg hát rengeteg fiatal, találkozol még most is. Ezt te tapasztalod? Mindenkét oldalról, tehát a saját életemben, és azt gondolom, hogy hozom. Tehát ugye nagyon sokat tanultam, és erre itt a konferencén is azért szettem, hogy nagyon sokat tanultok, és nem olyan nagyon régen tudtam akár magamnak is megfogalmazni, hogy mi az a konkrét sérülés, amit hoztam gyerekkoromból, ami mondjuk nagyon sokszor vissza köszönt a használatomba, vagy mint érzésként jött föl, és arra nagyon jó volt használni. Ezt nem annyira régot tudtam, nagyon konkrétan megfogalmazni magamnak. És igen, azt látom, hogy hozzuk ugye a mintáinkat. Az végig elkise. És akár a gyerek otthonban, vagy akár a szegregátumban, szerintem abszolút tetten érhető. Főleg ez a fiatalkori, gyerekkori traumák sérülések, és mindig-mindig vissza köszönt, tehát ugye megállóba is a fő profil, azért a fiatarsz elhasználók, vagy viselkedési zavarok, hogy addiktióval küzdők, és ugye a csoport terápia, amiben én nagyon hiszek, és ott azért mindig előjön. Tehát mindig egy tapényt ható dolog, hogy igen, én hoztam valamit, és azt szeretném valahogy megdolgozni, feldolgozni, vagy ez rá az én megoldásom a válaszom, akár a használott vagy bármi félre viselkedési deviantia, vagy bármi a, amivel azt fel tudom dolgozni, vagy meg tudom élni, hogy nekem van egy ilyen sérülésem. Az egy csoport terápiában hiszel, vannak ön emberek, akik nagyon nehezen tudják, hogy egy emberek előtt megnyilni, és inkább egy introvertáltak. Nekik is szerinted ez jó és működik? Ugye az nagyon nehéz, hogy én szocializálottam egy terápiában, egy terápiás felfogásban, egy terápiás morában, és ott ugye a közösség volt az, ami. És ha azt nézem, hogy mondjuk akár az elmúlt 25 éves idén a megálló, és annak a 22 évét így láttam, megmegyeltem, ugye részese voltam mind a két oldalon, teljesen más. Tehát a kérdésedre a választom mondani, hogy látom sok olyan terápiásnál, vagy akár kliánsem nélk, hogy nem működik neki. Tehát ugye nem csoport érett. Mostani generációnak, főleg a fiataloknak, például akikkel ugye sok kapcsolatunk van, érinkezésünk, ők nekik igényük van arra, hogy egyényi figyelmet kapjanak, egyényi gondoskodást sokkal jobban meg tudnak nyilni. Az is tény, hogy egy ilyen kialkult kapcsolat, utána viszont beintegrállódhatnak a csoportba, és be is lehet őket, mert utána tudják azt hozni. De úgy, mint klasszikusan, ahogy én szocializálottam abban a terápiás közekből, azt látom, hogy egyre kevesebb embernek működik azt, hogy egyből be a csoportba, vagy akár mint a mineszottamodel, meg 12 lépéses önsegítő csoportoknál, a fiatalok ne úgy látom, hogy egyre kevésben működik. Úgyként aztán pont komlóm van az, hogy nagyhamsút vektetnek arra, hogy az embereknek a saját testéhez való viszonya, hogy érintés, hogy nagyon sok függőnek fóbiája van attól, hogy megérintse másokat, hogy erről tudná kicsit beszélni, hogy ez miért van és hogyan? Hát nagyon érdekes volt komlóm, például a színházterápia, és azt gondolom, hogy akik így odakerulnek, hogy akikkel én együtt voltam, az elején nagyon, az egy nagyon nem szeretett dolog, vagy az, hogy ugye nagyon sok ölelés. Emelkül emeltem komlóra, akkor 68 kiló voltam, a herointól kipotjoktak a fogai, és bár nem voltam hepás, a mája már annyira rotjon volt, hogy csárga voltam, és minden másodiknak megkérdezték, hogy nem vagyok hepás, és tényleg azt gondolom, hogy sokkal közel voltam, ahhoz, hogy meghalljak, mint hogy életben maradjak. Nagyon nem voltam jóban magammal, és nem akartam senkiese hozzáérni, azt sem akartam, hogy hozzámérjenek, tehát hogy szét voltam szurkálva mindenhol, teles ebekkel, teles érülésekkel. Annyira távol voltam saját magamtól is, hogy az, hogy még valaki kapcsolódjon, az egy ilyen hidegrázós történet volt. Ugyanakkor tudatalat meg nagyon vágtam arra, hogy tudjak így is kapcsolódni, mert nagyon régóta nem kapcsoltam, senkivel se, se érintése, se közeledése, semmi olyan kapcsolódta. Hát egy nagyon magányos port, míg akkor is, hogyha együtt használunk, elmegyünk, megvesszük, te megfőződ a sajátodat, én a sajátomat, vagy megfőzük együtt, beszúrod magadnak, én beszúrom magamnak, és utána azt ondulunk te ott, én itt, és ez a maximum kapcsolat. Így nem jöve oda egy olyan világba, hogy ölelés, meg impúzusok, meg a színházon, csak be a szemed, és akkor ez a harang, tudod, hogy elkapnak, meg minden hát a világon, nem bizó senki be, nem gondolod, hogy te fognak kapni, meg hozzád ér valaki meg. Szóval, az gondolom, hogy ez a, olyan, olyan impúzusoknak, az adása, amik teljesen tolszál, pont azhozott be olyan, olyan dinamikákat akár a feléplősben, amiket előtt telképzeltetlen volt, de biztos vágyok, azért benne voltak. Nem gondoltam erre, meg nem volt az, hogy hogy akkor de jó lenne, de vágy szinte mégis, útolag az gondolom, hogy nagyon fontos volt. És erre a színház terápia egyébként nagyon jó volt. Illetve, így a másik oldalról, meg az gondolom, hogy azért is baromi fontos, mert rendkívűsok mindent el tudunk mondani, terhát kívüsok mindent meg nem. És ugye ez a nonverbális kommunikáció, ez azért zseni világ, hogy ha valaki hozzáértő szemmel nézi, akkor az még egy nagyon sokat tud beletenni, így a terápiába. Jársz le, csörög, csörög telepre, az, amit szegregáltunk, és ott fiatal száraználokkal, gondolom sokat dolgoztál. Nem csak fiatalokkal. A fiatalról a munkáról tudná kicsit beszélni. Mi a helyzet ott? 19-ben keresztek meg, hogy a mátenak egyen programja lesz ott a faluban, és van egy, a mátenak egyen nagyon kompleksz csomagja, de hogy így a szérhasználatban ők annyira nincsenek ott, és ugye akkor így, gondolok, betudni kell csatlakozni. És akkor mondtam, hogy istenig az álbuliát még nem csináltam, de szeretem így a kiívásokat, és akkor nézzük meg. És akkor így, valamilyen szinten ott a tervezésben is részt vettem, aminkább az volt, hogy egy ilyen állapot felmérés, vagy hogy így egy ilyen feltérképezés. És akkor utána megindult a projekt, a 2020 tavaszán, és ahogy megindult a projekt, jött a covid. És akkor be is, tehát akkor egyen újra tervezés, a cogingint újra tervezés, újra tervezés, újra tervezés, és utána szerencsel nagy néze megtott indulni a munka, de hogy nem nagyon volt egyébként ilyen elképzelés, sem nekem, sem meg szerintem, akik ott dolgoznok, nem megvalósulni. Úgyhogy azt tudták hozni, ami azokat a kliséket, amik a kármás jámáltás programokban vannak, de hogy lehet, mondjuk, megszólítani ezeket a szerhasználó embereket, erre nem nagyon volt neki kikliségük, illetve egy erős másik oldal, az ugye a polgármester, a település vezetése, akik meg ugye teljesen a utcáderként úgy gondolkodtak, hogy ezt úgy lehet a legjobban megoldalni, hogy ezt felszámolják. De hát egy ilyen szegreg átumban ezt így nem lehet felszámolni, tehát ez a klasszik, hogyha levágjuk az egyik fejét, akkor nők, két másik. És akkor azért ők meghalgatták, hogy én mit mondok, vagy én mit gondolok erről. És akkor valóltám ugattól kis voltak, valahol meg azért halattak a saját útukon. És azért csak jöttek ezek a rendőri intézkedések, vagy felkerültek a szegreg átumban a kamerák. Mert igazi változás egyébként nem állt be, de lehet egyébként kisebb változás. És akkor azt gondoltam, hogy én úgy tanultam, ezt meg így azt vettem, és hogy az akkor tud megvalósulni, hogyha van valami kontaktunk. És akkor elkezdtelme kiárnia a telepre, szolc munkásokkal, akár a polgármesterrel, elkezdtem itt kapcsolódni hozzájuk. Voltam Mikulás, mátáskocsival Mikulásra állba vittem csomagot, hogy elkezdődjen egy olyan kontakt, hogy ne azt gondolják, hogy én egy nyomozó vagyok, és legyen bizodalmok felé. Volt egy ilyen nagy jannak vás? Én azt gondolom, hogy igen. Tehát ha az van az a szó, hogy drog megjelenik, bármilyen szinten is, akkor azért ott az az, hogy akkor valamit akarnak, és akkor ki akarhat valamit, akkor az a rendőrség. És úgy kezdődött el ez a kapcsolódást tulajdonképpen, és akkor elkezdtelme dolgozni egy srácsal, télen, tényleg, a klasszik legalja, egy fűtetlen ház, egy else volt, egy szoba volt, egy ágy volt, és egy hálozsák, és az összes ruhája magán volt. És akkor hát egy ilyen klasszik figura volt ott a falubanak, ami nekik tudta, hogy használ, egyébként akkor használ körülből 7 éve, különböző dizájnéreket, de hát már nagyon végét jártő is. Már nem nöntott a dizájnérezni, azt is itt kell inkább gyótszert kapott a testvérétől, és akkor arra ugye ezt a klasszik kandásbort. Ugyanakkor az gondolom, hogy abszolút normális megélése volt ez, különből nem húztam volna ki a telet, ugye egy ilyen fűtetlen ház volt, ha minden este nem ütötte volna ki magát egy ilyen kombóval. És akkor ugye mondták, hogy hozzám le a piáról, meg a gyótszerű, úgyhogy itt a lehozom, akkor itt meghal. De elkezdtem hozzájárni, és akkor elkezdtünk kapcsolni egymáshoz. Másképpen mondjuk, mint eddiga, hogy kapcsolottak az emberek, mondtam, hogy én nem szeretném, hogy ne így állít meg. Meg mondja, ezeket így átbeszéltük teljesen ilyen érthető módon, ahogy ne kis ilyen be fogatható volt. Mású, tehát el tudlak juttatni terápiába. És akkor még belekerültem ebben a HEPA GO programba. És akkor elkezdtem leszűrni, aki tudtam egyébként a terepen, és akkor ő is HEPAC-s volt. Akkor bejutattam a HEPAC programban. És akkor közben ugye elindult egy kapcsolat köztünk, egy bizalami kapcsolat és elkezett hozzám úgy kapcsolódni vint előtt, más segítőhöz nem. És akkor azt gondolom egyébként, hogy az nagyon tetszett neki, hogy én nem vártam azt el, hogy ő ne használjon. Nem mondtam, amikor én ne használja, nem mondtam, hogy felállt ebből épülni, vagy abban lehet hagyni ezt a használatot. Az is tény, hogy azért a hosszú évekal egy túliskolázott fiúról beszélünk, és azért ez a hét év küstályhasználat, azért hagyott némi foltot, azért rajta, és akkor bajba voltam, hogy milyen eláltásba jutassam be, de akkor párszor bement a támozba, a nyirőbe, és akkor ott ajánlották, hogy lúlának jól ennél. És ismertem lúlát, vagy hallottam, lól, de sosem voltam ott, fölhívtam akkor a vezetőt, és mondta, hogy fogad ne szívesen látni, és akkor megbeszéltem ezt a Rolandal, nevezdük Rolannak, és volt egy időpant, beültünk a mátásbuzba, és akkor levítem. És egyébként valóval egy csoda hely, mert teljesen másképpen működőre habb, mint amit én is merek, tehát se nem komló, se nem keresztú, se nem zsébrék, se nem szénályat, tehát hogy ezek töm, minnagyon messze van, de egy saját élményű segítő vezeti, aki a hajléktalanságból hajléktalan szerhasználatból jött, és nagyon jól megtudta szólítani azokat az embereket, akik ott voltak. És bár tudom, hogy nincs ilyen, de valahogy egy kicsit olyan volt, mint egy alacsonyköző bürel. És hogy az, ahogy munkát adott nekik a például a rolandot, ott majd nem egy évig kifizette a tartozásait, a börtönbüntetéseit, abból, amiben ő volt dolgozott. És egy ilyen hihetetlen karriárt írt le. De hát végre abnak és tovább kéne lépni. Behová. Főleg onnan, ugye nincs fél utaslakást, én sem utogon. És akkor visszölt a faluba. Mondtam neki, hogy lehet, hogy ez nem feltétlen annyira egy jó döntés, de hát nem nagyon volt más választása. Tehát azért minimális keresett ott, abból megkifizette ugye azokat a bíróság mindenféle tartozásait. És becsületére legyen mondva beleállt a munka, de kb. egy olyan két hónap alatt visszarendeződött. És akkor most ugyanott tartunk ahol tulajdonképpen el. Elindultunk, de mégsem teljesen, de mert most szárdán, amikor voltam nála és nagyon-nagyon cudarul volt, akkor megbeszéltük, hogy akkor az egyetlen legyen útja, hogy visszamegy oda. Tehát, hogy van már egy ilyen terápiás megélésre. Nagyon sok tapasztalás az egyik az, hogy jöttek úgy emberek, hogy a Rolandnak sikerült, akkor engem is uttassál be. Az más kérdés, hogy ki tudott egyáltalán oda, a doktorúra, ki kezelte a fiamatarákból. Tehát jött megint egy olyan kapcsolódás, hogy járva mondta, én nem vagyok doktor, nekik az vagyok, és ugye a hep a célák, mert ugye az a legnagyobb betegség. Onnantok ez a megint, lett egy olyan olyan vizalmi kapcsolat más használókkal, ami megint tovább itt, és most meg van megint egy olyan érdekes része, hogy minek menjek el terápjával a Roland is visszállsát. Hogy lehet oda, hogy az, hogy egy szállhasználó Roma az jár neki plusz hátrányal, akár a rendösséggel valókap interaktióiban, akár így a egészségügyi eláltó rendszerve, hogy mennyire utálják ki, úgy monda romákat, mennyire. Nem szívesen hogy meg nevesítek, de igen, abszolút. Tehát, hogy mondjuk, ott a telepán élő romák, és mondjuk, akiket így én valamilyen ellátásba ez nem szép szó, hogy utattam be, nem mondjuk hozzá segítettem. Azért ők elég sülünk számoltak be olyan negatív megkülamböztetésről, vagy akár úgy is, hogy nem én én általam, mondjuk nagyon sokszor volt az, hogy mondtam, hogy menjetek el a házi orvos az, és mondták, hogy nem mer, hogy ozzak eltem, nem azt is, hogy ugye van egy holl masszív, holl kevésbé masszív designer használó réteg, de van egy nagyon masszív alkohol, és van egy nagyon masszív gyócer, tehát például, hogy a nők nélkül nagyon sokan vannak a gyóceren, és hogy gondolom, ez a gyócer bizniszer nagyon sokszor betalálták a kára házi orvos, és én is abszolút találkoztam azzal, hogy mondjuk, szerettem volna kérni, vagy hozzá segíteni a kárarulandot beutalóhoz, és hogy nem tudtam a házi orvossal úgy, mint a kár mátás, szociális munkás, vagy bárki a máta vagy, vagy olyan ember aki segíteni szeretne, hanem csak a asszistencsnőével tudtam. A rendőrök ugyan, tehát hogy azért ott a környéken híre van a csörögíromáknak, tehát hogy innentől kezdve rendőröknél hát ez megint egy más azt hiszem, hogy nem annyira kell ezt ragoznom. De rengeteg változásban, de azért ez egy iszonyathosszú folyamát, tehát én azt sosem fogom elfelejteni, mert először hát ilyen környezett anulmányon voltunkint, és akkor belendtünk egy házba, ugye a nagy ház voltak 16 voltak a házba, 16 alaktak és vanból tíz testvére volt apuk anyuka, meg itt testvéreknek különböző élettársa, nem tudom, és a való, hogy szóből és a családfő mondta, hogy ő utoljára rendszerváltásna dolgozott. És akkor végig kellett gondolom, hogy az mikor volt. Tehát hogy az a soszioizációs folyamat mennyire természetesen összefüggös elhasználtam, mert amíg ez nem volt, addig a jopár kliensemnek a felmenői az alkóla bahaltak meg. De hogy maga a megoldás inkább a megoldásban mondom azok az meg ugye addig mindig elmaradt, mert addig tulajdonképpen évek voltak, míg a mátánál is azt megszokták, hogy ugyan a máta, akkor az azt jelent, hogy segítenek, de segítenek, az azt jelenti, adok ruhát, adok tanszert, adok kaját, adok tisztaságít, tudok telefonálni. Azt gondolom, hogy én majd napig nagyon kevesen tudják azt összerakni, hogy a tudlenül olyan segítsék, hogy el tudjon menni egy terápiába vagy kapjon, egy olyan másfajta szkílt, ami váll ki tudonnan törni.