 Priča šesta iz Priča iz Devnine. Ivan je Brleć Mažuranić. Ovo je Librivok snimka. Sve Librivok snimke su u javnoj domeni. Snimio Josip. Bratacija Glenac i sesrca Rutvica. Prvidio. Navalili neprijatelji na tvrdi grad neke plemanite i dobre kneginje. Kneginja nije mogla da tako brzo sakupi svoju veliku i vjernu vojsku i da obrani svoj tvrdi grad, nego je morala pobjeći noću sa svojim sinom sa malim kneževićem u naruću. Bježala tako na cijelu noć, a kad je već počeo dan svitati, dođoše oni pod strašnju kitežplaninu, koja bioši na kraju kneževine. Negdje na svijetu nije u to doba više bilo ni zmajevani vila, ni vještica, ni nikakvih u doba. Bjaše ih protjerao svijetih krst i razumljudski. Samo u kitežplanini Bjaše se još zaklonio posljednji zmaj ognjeniji, a dvorilo ga sedam vila za točnica. Za to Bjaše strašta kitežplanina, ali pod planinom sterala se ticha dolinica. Tu je mlada pastirica Milojka stanovala upletenoj kolibici i čuvala svoj stado. Baš u tu dolinicu stignje dakle pred zoru kneginja sa djetetom i opazivši pred kolibicom Milojku, prisupik njoj i umolije. Sakri menej kneževiće u svojoj kolibici preko dana, da nas ne nadživu ne prijatelji. Kad opet padne mrak, bježaću dalje sa kneževićem. Milojka ih primi, napoj ih ovčijim mlijekom i sakri ih u svojoj kolibici. Kad je došla večer, reče plemeni taj dobra kneginja. Ja sad moram dalje poći sa kneževićem, nego te molim uzmiovaj moj zlatni pojas i ovaj kneževiće vzlatni križić na crvenoj vrpci. Da nas gdje got nadživ ne prijatelji prepoznali bi nas po pojasu i križiću. Spremiove dvije stvari i čuva ih u svojoj kolibici. Kad moji vjerni vojskovođe sakupi vojsku i kad protjeraju ne prijatelja, onda ću se ja vratiti u svoj tvrdih grad i učiniću te tamo svojom milom drugaricom. Tvoja drugarica ja nemogu biti plemeni taj kneginjo, jer ti nisam ravdan i po plemenu ni porazumo. Ali tvoj ću pojasi križića čuvati, jer upravo i tugi nesreći prosjakovo srce može caravu srcu biti drug, reče Milojka. Tako reče Milojka i primijod kneginje križić i pojasna čuvanje, a kneginje podigne malo kneževića u naručaj i pođe dalje u noć, koja bi aše tako tamna da se nije vidjelo što je trava, a što je kamen, što je polje, a što more. Prošlo je mnogo godina od toga doba, ali kneginja se nije vratla niti u svoju zemlju, niti u svoj tvrdi grad. Njena velika vojska i njeni slavni vojska vođebijahu tako nevjerni, te odmah pristadoše sviju zne prijatelje. I zato ne prijatelj oteše zemlju plemenite i dobre kneginje i nastaniše se u njenom tvrdom gradu. Nitko nije znao, niti mo ga osazdati što se dogodilo sa kneginjom i sa malim kneževićem. U onoj tamloj noći mogla je bježeći pasti ili u more ili u ponor ili je mogla i nače poginuti sa svojim djetetom. Ali pastirica Milojka vjerno je čuvala zlatan pojas knegenjin i zlatni krežič kneževićevu. Dolazili su kičeni najbogatiji momci i sela, i htjeli su uzjeti Milojku za ženu, jer je zlatan pojas i zlatni krežič nad srvinoj vrbci bio toliko vrijedane koliko deset cela. Ali Milojka nije htjela nije jednoga od njih za muža, govoreći. Vi dolaziti radi zlatnog pojasa i krežića, ali to nije moje i moram to bolje čuvati nego li svoje ov celi svoju kolibicu. Tako je govorila Milojka, i zato uzija ona za muža nekog siromašnog i tihog momka, kojemu bioše sve jedno za zlatan pojas i za krežić. Živjeli sonika o sirotiňa, a više putani hljeban i brašna u kućine bioše. Ali oni ne pomisliše da prodadu pojasili krežić. Za nekoliko godina razbolje se Milojka i muž i umre. A malo zatim uhvati teška bolesti Milojku, da ona spozna da mora također umrijeti. Za to pozovek sve bi svoje dvoje djece, malu djevojčeco Rutvicu i još manjek sinka Jaglenica, pakim dad je svakome podarak. Rutvici prikopća zlatan pojas, a Jaglenicu privježio vrat zlatan krežić na crvenoj vrbci i reća Milojka. Zbogom, djeco moja, sami ćete ostati na svijetu, a nisam vas naučila velikim udrolijama. Ali daće Bog, biće za vas nejake upravo dosta ono čemu vas naučih. Ne ostavljajte jedno drugoga i čuvajte kao svijeto što vam je Majka predala na čuvanje, pak ću ja ostati uvijek među vama. Tako reće Majka i umre. Rutvica i Jaglenac bijahu tako maleni da nisu znali od kuda Majci pojase krežić, a pogotovo nisu razumjeli što to Majka govori. Nego sjedoše jedno u zdrgo kraj mrtve Majke kao dvije prave male i sirote i čekali su što će s njima biti. Malo zatim dođeše ljudi i sela i rekoše da Milojku treba sutradan pokopati. Ali se sutradan dogodilo još nešto. Kad su se najme ljudi vratali sa pogreba, odoše sviju kuću da razgovaraju, samo Rutvica i Jaglenac ostadoše pred kućom, jer su sve još misli da će njihova Majka od neku da doći. Ali se uto spusti sa visine i među njih veliki orao, baci Rutvicu na zemlju, uhvatije panđama za njezin zlatni pojas i odnese nebu podoblake. Leti je orao i nosi Rutvica u svoje gnjezdo, baš u Kitešplaninu. Nije Rutvici baš niteško, lete će ovako na zlatnom pojasu. Samo joj je žao što je rastavljen od brata jedinoga i sve misli, zašto nije orao Jaglenca ponio. Tako oni doleteš i nad Kitešplaninu, i tu jodmah ugleda Rutvica, što još nikada ne bijaše vidjela ni onan i drugi slavnici doline, jer se svaki uklanjao strašnoj planini. Sad ko bi jednomu nju zalutao, taj se nije vraćao. Vidi dakle Rutvica, na jednoj se snijeni sasalo svih sedam vila za točnica, što su u Kitešplanini dvorile zmaja ugnjenoga. Zovu se za točnice, jer su se zavjerile da će se kao posjednji od vilinskog plemena osvetiti ljudskom erodu. Gledaju za točnice, nosi orao u djevojčicu, a bijahu se dogovorle vile i orlovi da će svaki svoj pljen donijeti na onu stjenu i tamo na stjeni održati sud, što će učiniti sa pljenom i kome će pripasti. Za to se ona stjena zvala razdjeli. Dozivaju dakle vile orla. More, brate, klikune, spuštaj se na razdjele. Nego na svu sreću, kakovi drugovi onakav dogovor. Orlu klikunu dopala se rutvica, pak se ona drži ugovora i neće da se spusti na razdjele, nego nosi rutvice u svoje gnjezdo orličema za igračku. Ali je trebalo preletjeti prego vrha planine, jer gnjezdo bijaše sonu stranu planine. Na vrh planine pak bijaše jezerce. Nasred jezera otok, a na otoku stara crkvica. Oko jezera bijaše li vadica, a okol i vadice brazda davno izorana. Prekove brazde nisu iz planine smjeli doćini zmaj, ni vile ni nikakove strahote. Tu je oko jezera cvalo i miriselo cvijeće, tu se zaklonile grlice i slavuji i sve umilno biće iz planine. Ne bijaše ni magljeni oblaka nad svetim oboranim jezerom, nego se uvijek su našce sam mjeseca mijenjalo. Kad je klikun doletio sa rutvicom nad jezerce, opaze rutvica crkvicu. A kad ona vidi crkvicu, sjeti se majke svoje, a kad se sjeti majke svoje, uhvati se za srdašce, a kad se uhvati za srdašce, raskopča se majčin, darak, zlatan pojas na rutvici. Raskopča se pojas, ispadne rutvica orlu iz panča, ravnu i jezerce, a za njom pada njezim pojas. Dohvati rutvica pojas, i prijeđe sve pošašu i lopuću povodenoj travi i rogozu na otok. I tu sjedne ona na kamjen pred crkvicom, a klikun kao bijesan vihor odleti dalje, jer nesmije na sveto jezero. Spasena je sada rutvica, jer preko brazde ni jedno zlo nemožek njoj. Ali koja ahasna, kad je sama si rotica mala, navrha strašne, ki tež planine, i nitko nemožek njoj, ni ona nemože nikuda. Međutim su ljudi koji su pokopali milojku, opazili da je ora od nju rutvicu. U prvi čas za je ukaše svi, ali onda jedan od njih reća, bolje je ljudi boži i da je ora od nju rutvicu, težko bi se tko u selu pobrino za dvoje djece, a za samoga jagljenica lako će se tko u selu pobrinuti. Da, da, bolje je tako, prihvatiše odmah svi drugi. Za samoga jagljenica lako ćemo se pobrinuti. Postojaše još malo pred kolibicom, pogladaše prema onoj strani gdje je u visini nestalo orla s rutvicom, a onda odoše opet u kuću da piju i razgovareju sve jednako govoreći, svaki će od nas radu uzjeti jagljenica. Ovako su govorili, ali se nitko od njih njeni toliko obazreo na jagljenica, da bi ga ponudio časicom vodej, prem da bijaše velika vručina. Jagljenac pak bijaše žedan i uđe u sobu teh tjede umoliti vodeje, ali bijaše on tako malen da nitko od oni ih ljudi ni razumio njegova govora. Jagljenac je otio da mu netko dochvati njegovu drvenu časicu, ali nitko od oni ih ljudi njih njih znao da ima zagredom jaglenčeva drvena časica. Kad je ovo sve vidio jagljenac, obazre se on časak posobi, a onda osjeti dijete, nije ovo sve ništa, osto sam ja sam na svijetu. Zato se on nagne nad krčak, što je stajao na zemlji, nasrče se koliko se dalo vodice i ode da traži svoju sestricu Rutvicu. I zašavi skuće pođe putem za suncem, kuda je vidio da je ora od nju Rutvicu. Sunce je išlo dokite šplanine, i tako jagljenac, gladajući uvijek na sunce, dođe doskora dokite šplanine. Nije bilo nikoga sa jagljencem da mu kaže, ne idi dijete u planinu, planina je puna strahota. I zato on ludu dijete ide i počne se verati u planinu. Ali jagljenci joj nakon nije ništa strašno, njegova ga maja kao čuvala kao cvijeta k pred altarom, tako da mu se još nikada ni najmanje zlone bijaše dogodilo, nitiga strnak ubo, nitiga zlar ječ uplašila. Zato u jagljenče vo srce nemogaš je doći strah, makar što vidjeli očinjegove ili čule ušinjegove. Vece dakle jagljenac poverao dobranu u planinu i došao do prvih stjena i kli sura. A tamo pod razdjelima sastale se bile zatočnice i sve još vječahu kako li ih je klikun prevario. Ali u toone opaze ide dijete prema njima, verje se u planinu. Raduju se zatočnice, lakali posla sa ovako malim djetetom. Kad se jagljenac približio, i zađeš je zatočnice pre njega. Oko njega hitro kola učiniše, začudio se jagljenac, gdje su tolike gospodže pre njega i šetale, a još na svakoj dva velika krila. Jedna od zatočnica prisupi gdjetetu da ga za ruku chvati. Ali je u jagljenca križić na bratu. Kad je zatočnica ugledala križić, zacvili i odskoći od jagljenca, jer nesmije vila rade križića da ga dira. Ali neće zatočnice da tako lako djeta puste. Okupe se oko njega u široko okolo, te vječahu tihano što će s njime. Ali je u jagljenca spokojno srdašce. Zatočnice vječahu i tako crne misli snuju da im od njih crne šumske osje oko glave zuje, a jagljenac dotle gleda u njih i ništa zla od toga ne može da pomisli, a kamoli da se uplaši. Njegumu se dopala krila jedne zatočnice što onako domahuju i on pođek njoj da ju iz bližega vidi. Ej, ovo je dobro, pomisli zatočnica, dirati ga nesmim, ali ću ga na mameti uvući u rupu. Tamo bijaše, najme rupa, granjem pokrivena, da se ne mogaše opaziti, a dolje u rupi stršeli strašni kolci i bodovi. Pogod stane na ono granje, propadne odmahu rupu i ubije se na bodovima. Mam i dakve zatočnica jagljenca kući u rupi, sve se odmiče od jagljenca, a on sve ide za njom da iz bližega vidi krila njezina. Tako on istigoše do rupi. Zatočnica preleti rupu, a mali se jagljenac prevari, stane na granje i propadne u rupu. Kliknuše od radosti zatočnice, preletiše da vide kako je poginulo dijete na bodovima. A što znadu vile što je dijete maleno? Jagljenac bijaše lagan kao pilešce. Propalo s njim malo granja i lišća, pokrivi se lišćem bodovi, a jagljenac, maleni lagan, ostade ležijeći na lišću kao nakrevetu. Kad se jagljenac tako našao ležijeći na mekalom, pomisli on, treba vađda spavati, da je metne ručice pod glavu i zaspi i slatko, nemislijeći o tom da je uhvaćen u duboku rupu iz koje ne može i zači. Oko njega strše još mnogi nepokriveni bodovi, na rupu se nagnule zlobne zatočnice. Ali jagljenac spava tiho ispokojno kao da na bosiljku spava. Nemiče se jagljenac, naučila ga tako mati govoreći. Kad legneš sinko, slopi očice i nemiče se, da ne poplaši šandjela čuvara. Sto je zatočnice okrupe, videone, zaspalo je dijete kao da je duka malina zlatnoj posteljici. Nije lak posao s ovim djetetom, rekoše Vile, zato poletješe na razdjel i učiniše Vijeće, kako bi ga umorile, kad ga dirati ne smiju urade Križića. Vijećaše, vijećaše, a onda se dosjet jedna zatočnice i kliknu, načinit ćemo luj, pusit ćemo strašnu kišu, dočit će bujica splanine i potopit će djete u rupi. Huj, huj, zahuj je sve zatočnice, od radosti mašu krilima i ponesoše se odmah u zrak nad planinu, da sa vijaju oblak i da prave oluju. Sjed imala rutvica navrh planine na svom otočiču, na svetom jezeru. Oko nje krasnih leptiri sve ona ramena sjedaju, asivajo grličica dovela o krilo grliča svoje, da ih tamo zrnom hrani. I granđica od maline spusila se nad rutvicu, te se rutvica nazobala crvenih malina i ništa joj ne fali. Ali je sama si rotica mala i tužna je u srcu, jer misli, za uvijek je rastavljena od jedinog brata jaglenica, i još misli, je li gatko napojio vodice, je li gatko položio spavati? Misli jeći tako žalosno pogleda rutvica prema nebu gore. Pogleda ona gore i opazi, kako se gore na okolo planine vije crna magla kao noć. Nad rutvica u mi nad oborani mjezrom su našce sjaji, ali se sve na okolo savija i razvija magla okreću se vrte crni oblaci, dižu se izpušte u kao crni i teški dim, a iz dima toga kad i kad zakrije se vatrene iskrice. Bjahu to zatočnice, što su nad planinom sakupljale crne oblake, mašući velikim krilima, a njihove oči sipahu vatrene iskre preko oblaka. A onda u jedan put za grmi iz oblaka strahovito ispusti se teška kiša u okolo pa planini, a zatočnice huje i zavijaju kroz kišu i grmljavinu. Vide jeći ovo rutvica pomisli, nadamno mi je su našce i ne možem i ništa bite, a možda komu u planini treba pomoći u ovoj oluji. I premda rutvica mišljaše da u planini nema krštene duše, ipak o naučeni kako joj bijaše matina putila da će niza oluje, prekrsti se najme i pomoli se Bogu. A kako je uporušeno od srkvici ostalo zvono, to rutvica dohvat i konopac i sane zvoniti na oluju. Ne zna rutvica za koga molini, za koga zvoni, ali ona zvoni za pomoć svakomu koji je u nevoji. Kad je onako iz nenada zvonilo sa otoka zvonice, koje je već šutilo stotinu godina, uplaše se zatočnice u oblacima, pobune se u svom poslu, ostave se u luje, razbije se od straha na sve strane, sakri u se koja po cijenu koja je pod klisuru koja u duplje koja u paprad. Pročesti se planina u tili čas i sine po planini sunce je već 100 godina sunce ne bijaše. Sunce sinu, kiša iz nenada stane, ali za maloga jeglenca bijaše pogribao već gotova. Odone prve silne kiše zakupila se najme već bujica po planini i spuštala se velika voda baš prema rupi gdje jeglenac spaval. Nije čuo jeglenac ni olujeni gromova, ni ti on sada čuje bujice koja šumi i strahovito i suklja strašnom brzinom k njemu da ga utopi. I nasrne voda u rupu, nasrne i u tili čas pokrije dijete. Pokrijega potopiga u tili čas. Više se ne vidi ni rupani bodovi ni jeglenac, nego samo voda kako suklja doljeni splanino. Al kako bi jaše voda nasrnula u rupu, unako se ona dolje u rupi zavrtila, zamiješala, prebacila, a onda izvena da izdigne voda i granje i lišće i na granju maloga jeglenaca. Podigne ga, izdigne ga i zrupe i ponese na onom granju nisplanino. Bi jaše bujica tako silna da je valjala i vukla silno u kamenje i stare dubove, i ništa ih nije mogla ustaviti, jer bi jahu teški i silni, a bujica jaka. Ali mali jeglenac na svom granju letio je lagašan na bujici, tako lagašan kao bjela ružica i mogaoga je svaki grm sustaviti. I zaista, nadje se grm na putu i ukvati se granje sa jeglencem za grm, probudi se naglo jeglenac, ukvati se ručicom za grm i popne se na njega da sjedne na vrh grma kao ptećica. Nad jeglencem sjaj i milo i jasno su našce. Ispod jeglenca strašna voda suklja, a on sjedi na grmu u bjeloj kosulici i očitare je od velikoga čuda, jer ne zna ludi imali, što ovo sve bješe. Tko li ga je onako naglo probudio? Dok si on oči istro, dotle je proletila voda nis planino, nestalo bujice. Gleda jeglenac za bujicom, kako neste je pod strminom, gleda kako se još cijedi i plazi i muljoko grmlja, a onda sađi jeglenac za grma i pomisli. Valjda treba dalje iće kad me probudiše. I pođe dalje gore u planino. A bijaše se tako slatko naspavao da je sav bio radostan i činlo mu se sada će naći rutvico. Čim je presalo zvonce zvoniti povrati se snaga za točnicama. Ohrabre se i zvuku se svaka i svoga skrovišta. Kad one i zađeše vide sunce po planini, a ničega se toliko ne boje zle za točnice koliko jasnog su našca. I kad ne mogu tako brzo da zamagle cijelu planinu, brže zamute svaka nešto magle okosebe i poletješe dorupe, da vide kako se utopio jeglenac. Kad one tamo i kad pogladaše u rupu, rupa prazna, jeglenca nema. Huknuše za točnice od velike ljutosti i ogladaše se po planini njeliga gdje got voda o kamenu bila. Ali kad se za točnice ogladaše videone, ide jeglenac veselo svojim putem, sunašce mu poleđima košlicu suši, a on se tihano popijeva koliko dijete znade pijevat. Utećiće nam dijete, ovo budeli tako, zajauče jedna za točnica, jače je dijete od nas, nego da pozovemo zmaja ognjenoga da nam pomogne. Ne mojte se sramotiti, sestra moje, rekne druga za točnica, vađeđemo i same nadjačati onako slabašno dijetenice. Tako je govorila za točnica, ali nije ona znala da je jači mali jeglenac u svojoj spokojnosti, nego sva zloba i sva mudroski tež planine. Poslaćemo medvjedicu da nam umori dijete, nije ma medvjedica ne boji se križa, reče jedna za točnica, i poleti ona odmah do medvjedije spilje. Leži medvjedica, igra se sa malim medvjedicem, hajde medunuko nas tazu tamo, tazom ide dijete, dočekaj ga umoriga medunko kumo, reče za točnica. Ne mogu da ostavim svojog medvjedića, odgvori medunka, ja ću ti ga zabaviti, reče za točnica i sane se odmah igrati sa medvjedicem. Odedakle medunka nas tazu, ono već ide jeglenac. Odmah se podigla velika medvjedice na stražnije noge, pružila naprijed šape i tako ide jeglencu da ga umori. Strašno je medvjedicu pogledati, ali jeglenac ništa strašno ni zlo ne vidi u njoj i ne može ništa drugo pomisliti nego ovo. Ide jedno netko i pruža mi ruke, treba damo ja ruke pruživim. Podiže odmah je jeglenac obje ručice, pruža ih spram medvjedice i ide prema njoj upravo, kako da bi ga mati u naručaj zvala. E još malo, s grabičega strašna medvjedica, došla je već do njega i odmah bi ga pograbila i umorila da se je lecno obježati, ali vidi ona ima kada promisliti od kuda će ga bolje uhvatiti. Pružila se sval viz, ogleda jeglenca zdesna i salijeva, sada će se na njega spustiti. A lutaj čas začvili u špilji mali medvjedić, ujela ga crna oosa što i zatočnica ko sebe vode. Začvili medvjedić strahovito, jer ako je i opako pleme medvjedino, ali podnosi bezvike opakosti tuđe. U sav glas cvili medvjedić, a kad je medvjedinka čula, gdje joj mlado cvili, zabravi ona jeglenca i svu plannu. Baci se medunka na sve čatri noge i od kasa kao bjesna do špilje. Vata ljuti ta medunka svojom šapom, za točnicu u kose. Potukoše se, povaljaše se, počupaše se i ostaviše jeglenca na miru. Pošao jeglenac za medvjedicom pa gleda časak, kako se one valjaju i kezmaju, gleda on, a onda se samo na smije u sav glas, dijeta ludo i ode dalje u planinu. I ne zna da mu je glava bila u torbi. I opet se sasto doše zatočnice na razdjelima da učine vijeće što će sa jeglencem. Vide da su slabije od njega. Već se one i umorile ovako leteći na razdjele i sa razdjela i vijećajuće o jeglencu. Za to bi jahu vrlo vjutite. Ej, otrova ćemo dijete, sad nemanim u drolije ničarolije koja abiga spasila. Zaključiše one. I odmah jedna od njih uze drvenu pleticu i poleti na neko polje u planini da nabere otrovnih jagodica. A jeglenac si nemisli da tko on njemu vijeća čini, ili da si tkogo to njemu glavu tare, nego on ide veselo planinom i guće si tihano kao golub mladi. Dovođe on tako do polja otrovnoga, usred polja staza. S jednej strane staze polje pokriveno crvenim jagodicama, a s druge strane crnima. Otrovne su i jedne i druge, i poginuti mora svaki koji se nazoblje ili jednih ili drugih. Ali otkut bija jeglenac znao da nas vijetu otrova ima, kad ga imačinom lijeko odkranilo. Ogladnio dakle jeglenac, a dopalemu se crvene jagodice u polju. Ali vidi on, tamo daleko pred njih na crvenoj strani bere netko jegodice i nediže glave kako se žuri. Bijaše ono zatočnica, a brala je crvene jegodice da otruje jeglenica. Ono je njezna strana. Pomisli jeglenac, i ode na crne jegode jer ga nebijahu naučili da se skime otima. Sjedne je dakle među crne jegodice, ih sta ne zobati, a zatočnica odmaknula daleko u crvenim jegodama pa i ne zna da je jeglenac već stigao i da zoblje na crnoj strani. Kad se jeglenac tako nazobao, ustao onda dalje je pođe. Ali se jao stalo jeglencu mutiti predočima, glava ga ljuto zaboljela, a zemlja kao da mu se pod nogama ljulja. Bilo je to od crnogo otrova. Jao jeglenče mali, zaista ti ne znaš nimu drolija ni čarolija, kako li će se spasti od ove ne sreće. Ali jeglenac vjedno dalje je pođe, jer misli, nije ovo ništa što mu se mute očice i što mu se ljulja zemlja. Tako on dođe do zatočnice, gdje ona braše jegode. Opaz i zatočnica dijete i odmah isreći nastazu pred njega sa pliticom crvenih jegodica. Meć je pred njeg plitica i do mahu jemu neka jede. Ne zna zaatočnica da se jeglenac već nazoba od crnih jegoda, a da znade, ne bi ga nudila crvenima, nego bi ga pusila da pogine od crnogo otrova. Jeglencu ne bijaše više do jegoda, jer ga ljuto boljela glava. Ali je majka jeglenca naučila, jedi singo kate nudim neželosti majke. Ne bijaše ovo ni budroljene čarolija, što je majka nejako jeglenca naučila. Ali u dobar časa učini jeglenac po njenim riječima. Uze on plitico i pozoba crvene jegodice. Kad on pozobao, al se njemu pročesile očice, nid ga više boli glava ni srdašce, nid imu se ljulja zemlja. Crveni otrov ubiju jeglencu crnijotrov, a on pljesnu radostanu ručice i ode dalje zdravka orebica, a radostanka o pticice. Vidi se ono već vrhodplanine, a jeglenac misli, dalje od vrha i nema svijeta, tamo moram rutvicunaći. Ne vjeruje za točnica svojim očima, gleda za jeglence malo unide i ništa mu nije od onelikog otrova. Gleda ona, gleda, a onda zacvili ljuto. Ne zna, kojim čudom se jeglenac spasio. Vidi samo utećiće u dijete na jezero, jer je već blizu vrha. Nema za točnica kada da leti na razdjele i da vijeća sa drugaricama. Kad je prava nevoljana činese vijeća, nego napoleti ravno do brata svoga do glasa toga pticha bukača. Njezdi bukaču planin na močvarici, ama baš tik do brazdice kojom je sveto jezero oborano. Nije om ptica goropadna, ne smije prego brazde na jezero, al ovdjigah u dobe na međi smjestiše da svojom vikom smetati šinu na jezero. Bukaču brate rode, oreče za točnica bukaču, ide je dijete putem, ustaviga svojom vikom ovdje na brazdici da mi ne uteće preko brazde na jezero, idem ja pozmaja ognjenoga. Tako, oreče za točnica i politika ostrijela nis planinu pozmaja ognjenoga što u sutjeski spava. A bukač jedva dočekao da mu rika ti kažu, jer je veoma ponosa na silu svoga glasa. Use mrak stao chvatati bjaše večer. Jaglenac prilazi sve bliže brazdici, a preko brazdice vidi se jezero, a na jezeru bijeli se crkvica. Eto me nakraj svijeta, samo dok prijeđam onu brazdicu, misli jaglenac. Ali se od jedan put začuje po planini vika tako strahovita da se trese granje i prekreće ližće po drveću, a je če stjene i klisure do najdubljih ponora. Ono bukač riče. Riče i strahovito uplašio bi se i sam skenderbeže silni, jer skenderbeže pam ti riku turski jeh topova. Ali se ne može nikako da uplaši nejaki jaglenac, na kojega još nikada nitko odijada ili zlobjeni vikno ni bjaše. Čuje jaglenac, nešto buči da se gora trese, a jaglenac ide je bliže da vidi i što je ono veliko. Kada on tamo, ono ptica nije veća od kokoži. U mače ptica kljunu močvaricu, pak podiže glavu i napinje vrat kao mješinu, te riče, mili i bože, riče da sve trepte rukavčići na jaglencu. Dopalo se ovakovo čudo jaglencu, te on sjedne da malo iz bližega vidi kako bukač riče. Sjedne jaglenac upravo pod svetu brazdicu pred bukača, te zaviruje bukaču pod vrat, jer bjaše je mrak, da vidi bolje kako mu se vrat napinje. Da je mudri jaglenac, ne bi on ostalo baš pod brazdomu planini gdjemu sveh u dobe navuditi mogu, nego bi prešao korak prako brazde da se spase, kurh u dobe ne smiju. Ali je lud mali jaglenac, pa bi mogao poginuti još ovdje gdjemu je spas pred očima. Zabavio se dakle jaglenac oko bukača, zabavio se, prevario se. Dok se on najme tako zabavio, dotle zatočnica probudila zmaja ognjenoga, što u sutjeski spava. Probudila ga, pa ga vodi putemu planino. Ide strašan, zmaje ognjonoša, sipa oganj na objenno zdrve, ki da putem borove i jele, tijesna moj šuma i planina. Što ne bježiš malen je glenčiću, samo skokni prekonje brazde, pa si spasen radost natimaika. Ali jaglenac i nemisli da uteče, nego mirno sjedi pod brazdom i kad ugleda, kako se kroz noćni mrak uzdiže zmaje v plamen, pomisli jaglenac, što li se ono tako lijepo sjaju planini? Ono ide je ogaň, popaliće jaglenca, on dijete ludo još milo gledaj čudise, što se ono tako lijepo sjaju. Opazila zatočnica jaglenca, pa govori zmaje ognjonoši. Eno dijete zmaje ognjonoša, pripravjajsi ognja po najbolj jega. Zapukao se težak zmaje, penjući se putem po planini. Čekaj sesru da uhvatim daha, odgovara zmaje ognjonoša, dachne zmaje do dva, do tri puta, al se u tom zmaje prevario. Kako je težko dachno, tako puhne vjetar po planine, puhne vjetar prebacija jaglenca preko brazde do jezera svijeta. Ciknu zaatočnica pade na zemlju, zawije se u svoja crna krila i plače kao ljuta godina. Puše bjesan zmaje, oganj sipa kao deset peći žarenih, al nije oganj preko brazde ne može, nego kako oganj do brazdice dohodi, onako se propinje nebu po doblake kao da se bije o mramornje stjene. Frču, siplju, iskre i plameni, vračaju se nad kitrš planinu, pol planine zmaje popalio, ali jaglenca malog izgubio. Kad je vjetar jaglenca prebacio, nasmija se jaglenac, što je onako brzo poletio, nasmije se on jedan put, nasmije se dva puta. A na jezeru pred crkvica msjedi rutvica. Večer je, ali ne mogaše rutvica zaspati od buke i od nemira po planini, što muti tišinu na sve tome jezeru. Čula je rutvica kako huje i cvile zatočnice kako mumlja medunka, čula je kako puše zvaje i sutjeske i gledala kako sipa oganj po planini. I sad gleda plamin gorući što liže nebu po doblake, ali tada čuje nešto, mili bože što li čuje ona, nasmijao se netko kao praporat srebrni. Zakucalo srce u rutvici, nasmijao se opedo najglasić, i ne može rutvica da odoli, nego doziva sa otoka. Tko li se ono smije u planini? Milo pita rutvica, ali sve strepi, tko li će odgovoriti? Kome ovo zove sa otoka, odgovara malen jaglenčiću. Spozna rutvica tepanje jaglenčevo. Jaglenče, brate moj jedini, kliče rutvica i podiže se bjela na mjesačini. Rutvice, sestrice, kliknu jaglenac i poleti lagan kao noćna lepirica preko šaša, preko lopuća, preko trave, voden je na otočić. Zagrliše se, izljubiše se, sjedoše na mjesačini pred srkvicom. Nešto malo razgovaraše, ali ne znaju puno da kažu, nego metnuše ručice u ručicu i zaspaše. Tako ni počeša živjeti dan za danom na svijetom jezeru. Srećanje jaglenac boljemu sreće i natreba. Na jezeru ima je vodice bistre i malina slatkih. Polivadi i obdan cvijeće i leptiri, a obnoć kriesnice i rosa. U grmju slavu i grlice. Rutvica jaglencu večer stere posteljice od lišća, a i ujtro ga u jezeru kupa i opan će mu veže. Misli jaglenac, više svijeta i natreba, nego li je ovo brazdom oborano. Blago siga jaglencu kad je mlađi. I Rutvica je dobro, ali na njoj je briga kako li će očuvati jaglenca, kako li će ga prehraniti, jer je bog tako određio da nikada mlađi ne pojede što stari ne promisli. Tako je po čitavom svijetu, pa tako je i na svijetom jezeru moralo biti. Tare je dakle, briga Rutvica. Sutra će Petrov danak biti, hoćeli ponesati malina kad Petrov danak prođe. Hoćeli ochladiti vodica i sunašce kad jesen dođe. Kako li ćemo prezimiti u samoči, hoćeli nam propasti kolibica u dolini? Ovako se brine Rutvica, a gdje ima brige, tu najlaglije dođe napast. I jednoga dana promišlja ona, božemoj velike li sreće da možemo doći opet u našu kolibicu, al u to zovne netkoj splanine. Ogleda se Rutvica i vidi tamo s drugej strane brazde stoji u šumi najmlađa zatočnice. Ljepše je lika nego druge zatočnice i rado bi se nakitila. Opazila je zatočnica zlatan pojasta Rutvici i zaželjela toga pojasa više nego li svega svijeta. Djevojčice, sestrice, dobacim i pojasa, zove vila prego brazde. Nemogu vilo pojas mi od majke, odgvori Rutvica. Djevojčice, sestrice, nije pojas od majke nego i od knjeginje, a knjeginja je davno umrla, dobacim i pojasa. Govori vila koja je pamtilak knjeginju. Nemogu vilo, meni je pojas od majke, opet veli Rutvica. Djevojčice, sestrice, iznijeću tebe i brata u Dolinu i ništa vam biti neće, dobacim i pojas. Opet više vila. Ovo bi jaše ljuta napas za Rutvicu koja je toliko željela da i zađe iz splanine. Ali pak ona odgovara i čuva mačin uspomenu od viljine lakomosti. Nemogu vilo pojas mi od majke, od evila sva tužna, ali se drugi danak opet vratila i opet doziva. Dobacim i pojas, iznijeću vas iz splanine. Nemogu vilo pojas i od majke, odgovara i opet Rutvica i pretesko je oje na srdanšcu. Sedam dana tako vila dolazila, sedam dana Rutvicu napastovala. Gora je napas od najteže brige i mala Rutvica problijedjela koliko joj želja da sadje u Dolinu, ali pak ona ne da pojasa. Sedam dana vila dozivala, sedam dana Rutvica odgovara, nemogu vilo pojasi od majke. Kad i sedmi dan tako odgovorila, onda vidi vila da pomoći nema. Odevilan iz splaninu, sjedne dolje na zadnji kamen, raspusti kose i proplače koliko joj želja za zladnim pojasom kneginje. Kraj prvog dijela. Priča šesta iz priča izdevnine ivene brliće mažuranić. Ovo je Librivok snimka. Sve Librivok snimke su u javnoj domeni. Snimio Josip. Bratacija Glenac i sesrca Rutvica. Drog ideo. Međutim, plemni taj dobra knegnja ne bijaše umrla, nego življaše već mnogo godina u nekoj dalekoj zemlji sa svojim sinom knježevićem. Knegnja nije nikom ukazivala kako je visoka plemena, a njezin sin bijaše odviše malen kad su bježali, pa se nije ničega sjećao. I tako u onoj zemlji, nitko ne znađeše, pa ni sam knježević da su oni roda knježevskoga. Apo čemu bi se iznalo deo ono knegnja, kad ne imađaše ni krune ni zlatnog pojasa, a što ona bijaše dobra, ticha i plemenita, zato nije morala baš knegnja biti. Knegnja je življela u nekoga dobroga gazdi i tkala je i prela za njegovu družinu. Tako je ona prehranjivala sebe i sinka. Sina k bijaše odrastao veliki krasan momak, iz vanredne snage i jakości, a knegnja ga bijaše samo dobro mučila. Ali jedno je zlo bilo. Knježević bijaše vrlo nagle i okrutne čudi. Zvalga pak ljudi božijak relja, jer bijaše onako jak i žestok, a u jedno onako si romašan. Pokosio jednog dana božijak relja gazdinu livadu i lega o podne u hlad da počiva. Al onuda jaše o neki gospodarčić pak zovnu relju. Hej, momče, ustaj potrći na trakce som da mi nađešt srebrnu ostrugicu, ispela mi enegdje putem. Kad to čuo relja, u njega se uzbunila na zlo krv kneževska, krv naprasita, gdje ga ona je buni u počivanju tega šalje da mu traži ostrugicu. Bora mi hoću, viknu božijak relja, a ti ovdje leži i počivaju mjesto mene. To reče iskoči do gospodićića, ukvati ga sa konja i tresne njime u hlad da je ovaj ostao leži jeće kao martav. A božijak relja poleti onako bije sam do svoje majke te joj viknu. Majko nesretna, što si me božijakom rodila da me šalju u neka im tražim po prašini ostrugice. Sav se relja od bjesa izobličio ovako u govoreći. Gleda majka sina, rastužila se jako, vidi ona što je, izgubiče i ona i sinak mir svoj, jer treba reći ono što je dosad tajla. Nisi božijak sine moji, progovori knegnja, nego si knežević nesrećni, ispripovidio na relji sve, kako je s njome i s njim bilo. Sluša relja, sve moći sieveju od neke vatre, a pesti mu se grče od jedan, te upita. Majko moja, zarbaš ništa ne ostav od kneževi ne naše. Ne ostav ništa sine dolj jednog križića na crvenoj vrpci i jednog zlatnog pojasa, odgovara majka. Kad ovo čo relja on kliknu. Ide Majko, donijeću pojasa križićima gdje bili, tri put će mi ojačati snaga kneževska na pogledu njihovu. A onda upita, a gdje si Majko ostavla pojasa križić, jesili ih ostavla prvom vojskovođe da ih čuva on i velika vojska tvoja? Nisam sine i dobro je da nisam, jer mi vojskovođe i velika vojska moja privoljaše uz neprijatelja, i piju i goste se sa neprijatelji mi rasipaju kneževino moju. Odvrati kneginja. Jesili ih možda ostavla nadnu svojeg tvrdo grada u sedmom podrmu pod sedam ključeva? Nisam sine i dobro je da nisam, jer je neprijateljušao moj tvrdi grad, otvorio i razvalio utrbu njegovu, pretražio mu devetore podrume i nachranio konje svoje biserom iz riznica mojih. Odvrati kneginja. A da gdje si ostavila zlatan pojas i križić nad srvenoj verpci? Upita relja, očimu se krije se. Ostavila sam ih kod mlade pastirice, upletenoj kolebici gdje njeman i ključani sanduka, i disine možda ih tamo i sad nadžeš. Ne vjeruje relja da bi ostav pojas i križiću pletenoj kolebici, kada nije moglani u devetom podrumu tvrdoga grada ostati sačuvano biserje plemenite kneginje. Ali sve se više na zlobuni i ponosnaj si lovita krv kneževska u relji, i on govori majci silnim glasom. Ele majko zbogom ostaj. Nači ću križići pojas bilo gdjemu drago i neka se nešali ona i koji mi ih nehtje dne dati. Do nije ću ti pojas i križić, tako meni krvi kneževske. Ovako rekne kneževi čerelja, dohvati ostrac od Kose, oku je ga teškim balčakom i srnu svijet da traži svoju djedovinu. Pod nogama mu zemlja zvoni, kakav mu je korak, na vjetrmu se Kose viju kako naprijed srne, a na suncu mu ubojita sablja sjeva kao ognjem prelivena. Ide tako relja, nikad ne sustaje. Obdan ide, obnoć ne počiva, uklanjam se sputa malo i veliko. Daleko je do Kitešplanine, ali relja lako puta saznavaše, jer je Kitešplanina poznata i u sedmom carstvu sa svoje strahote. Na Ivanje se relja od Majke oprostio, na Petrovdanak pod planinu stiže. Kad je pod planinu stigao, raspituje za kolibicu pletenu, za pastiricu Milojku i za zlatan pojas i križić. Kolibi ceno u dolini, Milojku smo na mladu nedjelju pokopali, a pojas i križiću na djeci? Djecu odvabishe vile u Kitešplanino, odvrateše ljudi. Velika jarostu chvatirelju, kad je dočo da su mu križići pojas odneseni u Kitešplanino. Ne znao od jara, bili prije poletio u planinu ili bi prije za tvrdiji grad saznao za kojem ga želja navjeća mori. A gdje je tvrdiji grad plemenite knegnje? povika tada relja. Eoga ima do njega jedan dan puta, odvrateše ljudi. A kako je u gradu? upita relja i sve mu sablja u ruci poigrava. Kazujte sve što znate. Nije nitko od nas u gradu bio, jer su tvrda srca njegovi gospodari. Postavili okog rada ljute, čaglje i nije me stražare. Niti se možemo kroz čaglje probiti, niti se znamo stražina moleti. Odvrateše ljudi. A u gradu kiče na gospoda? U dvorani rujno vin se bio u srebrne tamborice bio, ter se meću zlatnim jabukama preko saga s vilom izvezenih. A u trijemu dvijesta poslenika izrađuju srca iz sedefa, izrađuju gosposke nišane. Kad gospoda velik pir učine, tad alemom puške nabijaju i gađaju srca od sedefa. Tako pričaju ljudi, a relji se zamaglilo predočima od strašnoga gnjeva slušajući, kako se nemilo trati i blago iz podruma njegove majke. Malo postoji relja, a onda kliknu. Idemu planinu, da dobavim križa i pojasa, a onda ću se vratiti naate tvrdi grade moji. Tako kliknu relja i nad glavom sablju zvitlao, pa poleti u kitješ planinu. Kad on tamo, al usutjeski silan zmaje spava. Bjaše se zmaje ljuto u morio sipljući on liku vatru na jagljenica, zato Bjaše duboko zaspao da prikupi nove snage. Ali je relja jedva dočekao da se s kim pobije, da iskali jade silu svoju. Dosadilo mu, što mu se putemu uklanjalo malo i veliko, pa sad poleti do zmaja ognjenoga, ne bili zmaja na mejdan probudio. Junak silni Bjaše relja, a strahovit Bjaše zmaje, zato im se mejdanu pjesmi kazuje, gdje je k zmaju relja poletio. Sabljom zmaja ubokove dira, ne bili se zmaje probudio, kadal zmaje glavu podigao i nad sobom relju ugladao, Skoči zmaje stjenu odvalju je, sutjesku je drevnu proširio, za bojak im polje pripravio, pa se diže zmaje pod oblake, sa oblaka na relju se spušta, sa reljom je mejdanu činio. Garmi zemlja, alome se stjene, Bije zmaje zubom i plamenom, judara glavom ognjevitom, a relja ga sabljom dočekuje i kako ga sabljom dočekuje, tako sabljom plamin razmahuje, ne bil sablja mjesta ugledala, gdje bi zmaju glavi do skočila. U koštat se tako ukvatiše, pa se moruje već ne rastaviše, bojak bijuć ljetni dan do podne. Ali je zmaju snaga oslabila, a od one na srcu sramote što uteče nejak i aglenčiću, a relji je snaga ojacala, bojak bijuć za očinstvo svoje. Podiglo se sunce do povodeva, diže relja sablju prema suncu, sablju diže ja Boga zaziva, pade sablja zmaju među oči, laka sablja lako udarila, a na dvoje zmaja rastavila, mrtav zmaje u sutjesku pane, kako li se golem ispružio sutjesku i drevnu zatvorio. Tako osilan relja zmaja ognjenoga sa vlada. Ali ga zaboljila junacke ruke i ramena, zato govri relja sam sebi. Ako ovako dalje bude, neću nikad proće kroz planinu, treba promisliti što da učinim. Vrati se relja pod planinu, sjedne na kameni stade junak misliti kako li će kroz planinu proće, kako li će strahote sa vladati i gdje li će naći djecu Milojukinu, a na njima zlatan pojas i križić. Tješko se bi jaše relja zamislio, a na jednom čuje kako blizu njega netko plače i nariče. Ogleda se relja i vidi, sjedi vila na kamenu, ko su raspustila i ljuto se rasplakala. Što je te bilijepa, djevojko, zašto plačeš? Upita relja. Plače junacer ne mogu dobiti zlatnog pojasa od djeteta na jezaru, odvratila vila, kad jovo čorelja vrlo se obradoval. Recim i djevojko, gdje je pud da tog jezara? Upita relja. Atko si ti ne zna nadelio? Uzvraćam u pitanje vila. Knežević sam relja i tražim zlatan pojas i križić nad srevenoj vrpci. Odvraća relja. Kad jovo vila dočula, pomislio ona u zlobnom srcu svom. Dobre li sreće za mene? Samo neka relja ga pojas za jezara u planinu donese, lako ću ja relju pogubiti i pojasa se zadobiti. Pa mudra vila relja ovako slatko besjedi. Hajdemo knježeviću, proves ću ti kroz planinu, ništa ti biti neće i pokaza ću ti dje su djeca. Zašto da ti ne dobiješ ono što je tvoje odsarine? Tako slatko govori vila, a u srcu druga će mi sli. Relja se pak vrlo uzradoval i odmah pristane da ide s vila. Pođoše oni dakle kroz planinu. Nediraju relju ni vile ni hudobe, jer ga vodi mlada zatočnica. Putem divani vila sa reljom i u srcu jadmu podjaruje. Ta vidiš kako su prkos na djeca knježeviću, i te bi pojasada ti neće, ali ti si unak nad svim junaacima, pa se ne daje reljo sramotiti. Smije se relja gdje bi se njemu djeca oprla, njemu koji je posjekao zmaja ognjenoga. A vila mu dalje kazuje, kako li su djeca u planinu dospjela, a kako je splanine ne zna du i zači. Od velike radosti što će se dobiti pojas, vila se tako razgovorila, da je je ostevila mudroste priča relji i hvali se svojim znanjem. Luda djeca mudro li ja ne zna du, a da zna du što mi znamo već mi nam umakla, ima od crkvici sviječa i kandilo. Da nakrešu ognja nepaljena, da zapale sviječu i kandilo, prošli bi sa sviječom i kandilom kroz planinu kao da je crkva. Staze bi se pred njima otvarale i drveća krošnje nachlanjalo. A za nas bioš i gore bilo, jer bi smo poginele i mi vile ih u dobe pokiteš planini, kud god bi se širio dim od kandila i sviječe. Ali što zna du djeca luda i prkosna? Da nije zatočnica tako radostna, ne bi sigurno relji kazivala ni o sviječinio kandilu, nego bi čuvala tajne zatočničke. Tako on istigo še dobrazde i ugledaše pred sobom sveto jezerce. I zastablak Nežević proviruje, a bilam u djece pokazuje, vidi relja crkvicu na otočiću. Pred crkvicom sjedi djevojčica kao ružica bijela. Niti pjevanice pripjevku je, nego u krilu ručice sklopila, a prema nebu oči pogdignula. Na pjesku crkvicu igra se djete nejako, je gledat smaleni, a na djetetu križiće zlačeni. Na pjesku se zajegrao dvore gradi, dvore razgrađuje, sitnom rukom u kulu sazidao pa se svome poslu nasmijava. Zagledao se Knežević u relja, pa se jednak nešto jako zamislio. Al zatočnica nema kada da čeka do Knežević sve misli i promisli, nego na njemu tiho probesjedi. Zovni ću djevojčicu Kneževiću, vidi ćeš da pojasa neda, a ti onda chvata i sablju okvanu, pole ti i uzmi što je tvoje, pak se k meni u planinu vrati. Odvest ću te natra kroz planinu da ti sestre moje ne navude. Radu je se vila ovako u govorjeće, kako će lako relju umoriti i se bi pojas dobaviti. Samo do ga relja donese sa jezera. Ali relja sluša i ne sluša, što zaatočnica besedi, jer se bi jaše u djevojčicu zagleda, a vila odmah zovnu rutvicu. Djevojčice, sestrice, dobacim i pojas, a iznijeću tebe i brata iz planinije. Kad je ovo čula rutvica i još je više u lice problijedila, a ručica čvršće sklopila. Tako joj je teško da jedva može prokvoriti. Radu bi iz planinije sve joj srdašce putca odželje. Ali ipak ne da mačinog pojasem. Prosuše se suze rutvici policu, tiho plače kroz plač odgovara. Odlazi vilo i više ne dolazi, jer pojasa dobiti nećaš. Kad je relja ovo čuo i vidio, unjemu se na dobro uzbunila krv knježevska, krv plemenita. Ražalilo mu se ovo dvoje si ročadi, što se nasred strašne kiteš planine sami čuvaju od hudoba i napasti od smrti i pogube. Mili bože, predala je knegnja vojski oboružano i tvrdim gradovima da joj brana je knježevina i propada knježevina. A jevo djeca su osala sama na svijetu, dopala se među vile i zmajeve i nemogu im ni vile ni zmajevi oteti što im je majka dala. Sav se relja u lice promijenio, kako mu se srce raželilo na djecom. Promijenio se po krenog zatočnici. Ogleda se zatočnica na relju, jer li relja Sablju podigao da njome sieće prkosljivu djecu, ali relja Sablju podigao pa se njome vili zagrozio. Bježi vilo nikate ne bilo, da me nisi provela planinom Rusu biti ocije kao glavu. Nisam se ja knježević rodio, nici sam tešku Sablju okovalo da ja robim po svijetu siroteje. Prestraši se jedna zatočnica, skoči ona bježi u planinu, jer za njome do viku je relja. Idi zove vile ih u dobe, ne boji se knježević u relja. Kad je vila odbjegla u planinu, prijeđe relja preko brazde naprem djeci na otoku. Kako li se razveselila Rutvica kad vidje da knjima ide čovjek i milo ih gleda? Skoči ona, raširi obje ruke, kao što ptičica raširi krila kad je uhvaćeno iz ruke ispostiš. Nemogaše Rutvica drugoni pomisliti, nego da je relja došao da ih spa se izplanine. Potreča Rutvica do jaglenca, uzme ga za ruku i njih dvoje prijedioše do relje po mostiću, što ga bijaš u njihove male ručice isplede po šašru. Silanju nak bijaš je relja, čudnovatomu je s djecom razgvarati. Al djeci nije čudo si u nakom razgvarati, jer im je srce sve muslono i otvorenom. Ukvati je glenac relju za ruku, ogledam u sablju okovanu, veća sablja dva put nego je glenac. Podgao je glenac Ručicu, sav se ispružio, a jedve je Ručicom sablji Balčak dosigno. Gleda relja još nikada nebijaše vidio on ovako male ruke kraj svoje ruke. Našao se relja u teškojne prilici, zaboravio pojas i križić, pa misli, što li ću progvoriti s ovom nejakom siropčade? Maleni su ludi su i ništa ne znadu, ali jutro Ručica upita relju. A kako ćemo isplanine go spadaru? E, baš je pametna taj djevođica, pomisli relja. Eno ja stojim i čudim se, kako su ludi i maleni, a ne mislim da treba i zači isplanine. Onda se relja dosjeti što mu bjaše zatočnica rekla o svijeće i kandilu. I reća relja Rutvici, slušaj djevođice. Otišla je zatočnica, dozva će sestre svoje upomoć, a ja idem pred njih u planinu. Ako božija pomoć bude, nadjača ću vile zatočnice, vrat ću se po vas najazero izvesću vas isplanine. Ako pak vile mene nadjačaju, pak ako poginem u planini, onda nakršte ognja nepaljena og, zapalite svijeću i kandilo, pak ćete prooći kroz planinu kada je crkva. Kad je ovo očula Rutvica, ona se jako rastuži, pak govori knježeviću relji. Ne moj toga će niti gospodaru, što ćemo mi i sroteca jadne jako poginešu planini. Jedve si nam došao da nas braniš, a sad da nam odmah pogineš i ostaviš naame na svijetu, što bi smo mi? Nego hajdem odmah da nakršemo ognja da upalimo svijeću i kandilo, pak ti gospodaru hajde si nam kroz planinu. Al se knježević vrlo razljutio, pak on veli, ne budali luda djevoćice. Nije me majek rodila i unaka da me vodi svijećaj kandilo dok ja imam sabljokovanu. Ne vodite svijećaj kandilo, nego božija volja i zapovjed, on govori Rutvica. Ne budali luda djevoćice, ta ja ne bih i unak relja bio da me vodi svijećaj kandilo. Bit ćeš unak, si rotećeš hranit? Ne budali luda djevoćice, ta moja bi sablja zarđela da me vodi svijećaj kandilo. Ne će tvoja sablja zarđeti, ko si će špolja i livade? Zbunio sređa, ne bi se oštoliku on izbunio drječi Rutvićinih koliko od miloga polje da male djevoćice. I sam znade da će teško nadjačati vile i hudobe, i sam znade da će valjda poginuti i zađeli na mej danu planinu. A ja glenac ograli o relji koljena, pak milo u njega gledaše. U relji je živo zaklusalo plemenito srca knježevsko, da je on zaboravi joj križu, joj pojasu, joj mej dano i u tvrdom gradu, nego samo misli, evo treba da šti i ti joću vam ovu vjernu siročad. Pa onda reće, neću gubiti o bjesni glavu. Hajde, djeco, nakrešite ognjo, zapalite svijeće kandilo, nakme vodeje vaše male ruke. Još za malo časaka pak se u Kiteš planini vidjelo čudo čudnovato. Otvorila se široka stazan iz planinu, a po stazi poljegla tanka trava kanost vila. Zdes ne strane ide malija glenčić, na njemu bijela košuljica, a u ruci drvena voštanica. Tiho gori i tihano praska, kao da se sa sunsem rozgovara. Slijeve strane ide rutvica, opasala se zlatnim pojasom, a u ruci njiše kandilo od srebra. Iz kandila bjelidim sa vije, među djecom stupa sila na relja. Čudno mu je toliko mi u naku, što ga vodeje svijeća i kandilo, a ne vodi ga sabljavko vana. Al se milo djesina smijava. Rame je tešku sablju oslonio, pak sa sabljom tako razgovara. Ne boj mi se vjerna moja drugo. Kosi ćemo polja i livade, krći ćemo šume i šikare, te se ćemo grede i obore. Sunce ćete sto put pozlatiti, dok dohraniš dvije sirote mali. Tako oni šeću kroz planinu, kao da je crkva. Od svijeće se tenak dim proteže, od kandila se sveti miris starje. Ali jao i naopako po zatočnice u kiteš planini. Kud god se tako širio dim i miris po planini, tamo su pogibale i umirale zatočnice. Pogibale su kako je koja najbolji i najljepše zdala. Jedna se pretvorila u sviji kamen, pak se bacila sa stijene u ponor, lje se kamen rastepa u stotinu komada. Druga se stvorila od srvini plamin, pak se odmah ugasila u zraku. Treća se rastepila u sitnu, šaroliku prašinu, pak se rasula po papradiji kamenu. I tako je svaka izabrala, kako je mislila da je najljepše umrijeti. A to je zaista bilo stvarno. Ilo vako ilo nako, svakako su morale nestati sa ovoga svijeta, a to je ono što im ni najljepša smrt nije mogla nadoknaditi. Pomriješe i pogiboše dakle svih sedam zatočnica. I tako sada ni u kiteš planini, ni nigdje drugje na svijetu nema ni vile, ani zmajeva, ni drugih hudoba. Relja pak i dijacica stigoše sretno u Dolinu, i Rutvica ih odvede do njihove kolibice. Sad istom padne na umređi pa što je iša u kiteš planinu. Unidžoše oni dakle u kolibicu i malo sjedoše. Rutvica znajući za majčino u bogarsko spremište, nađe u kolibicu malo suhoga srca pa založiše. No Relja sada nije pravo znao, što će ni kako će sa uvodvoje si ročadi. Od kad sad joše u Dolinu, Relja neprestano opjed mišlješe i na tvrdih gradi na svoje obećanje, koje bi jaše zadao majci, da će ojdonjeti križić i pojas. Za to reće Relja Rutvici. Slušaj, djebođice, ti i tvoj brat murate mi sad adati zlatan pojas i križić, jer je to moje. Pa i mi smo tvoje gospodaru, reće Rutvica i pogleda začudjenim okom Relju, gdje on toga ne zna. Nas mi je oseređa, al onda reće, ali ja muram križić i pojas da odnesem svojoj majci. Kad je Rutvica u očula kliknu ona radosno, ako majku imaš gospodaru, idite tamo dovedi na majku, jer mi majke više ne imamo. I sam bi Kamen proplakao, gdje mala Rutvica spominje majku svoju u ovoj malo i pusloj kolibici. I sam bi Kamen proplakao, gdje ovako krasna dječica sama na svijetu osadoše i pomoć mole u knježaviča Relje da im dovede majku kad majke ne imaju. Oražali ose opet Relja, gotovoju naka suze podbile, za to on reće djeci zbogom i ode da im dovede majku. Kad je Relja za sedam dana puta stigao k majci, uz prozor ga majka dočekala pa ga gleda. Ide Relja bez sablje, bez križe i bez pojasa. Ne da Relja ni majci pitati, već joj tako milodovikuje. Spremaj mi se mila moja majku da idemo čuvati što je naše. Tako oni na put odoše. Putem kneginja Relju pitala, je li našao pojas i križić, je li sam kupio vojsko, je li uzio otvrdi grad i knježevinu? Našao sam pojas i križić, ali nisam skupio vojske, ni sam uze o knježevinu. Bi će bolje bez vojske majko, gdje ćeš vidjeti što je ostalo naše ga u knježevini. Oreća Relja. Opet za sedam danast igoše oni do Kolibice, gdje ih čekahu Rutvica i Jaglenac. Mili i božže velike ili radosti, gdje se dobre duše sastadoše. Zagralila kneginja Rutvicovi Jaglenca, izljubila im lica i očice, i ručice i ustašca. Nemože se od njih rastaviti, tolikvo si joj draga djeca Sirotińska iz njezine stare knježevini. Tako oni stadoše živjeti svi zajedno u Dolinici. Dakako da im bjaše tjesna mala Kolibica, ali su uređe silne ruke bile, pa im sazida kućice od kamena. Živjeli su oni tihano i blaženo. Jaglenac pase ovce i jagniće. Rutvica redi kuću i baščicu, knegnja predejšije košulje, a relja radi na polju i livadi. Upoznali ljudi iz selama udros kneginje i snagu relinu, a jednom pa će opaziše, kako kneginji pristaje zlatan pojas, da rekoše ljudi, premda nikad prije svoje kneginje nebijahu vidjeli. Ovo je sigurno naša plemeni ta kneginja. Za to da rovaše relji i knegini velikom at zemlje u Dolini, pa umalili relju da im u svemu bude vođa, a kneginja da im bude savjetnicam. Dao je bog blagoslova reljinoj snagi i mudrosti kneginjinoj. Proširile se livada i polja njihova, prikupila se u konjih i druga sela, okitile se po selima baščaj kućice. A u tvrdome gradu među tim kićena gospoda jednako su pila i pirovala. Novo je trebalo već od više godina, pak premda bi jahu podrumi i riznice tvrdoga grada najbogatiju sedamca revina, ipak je nakon toliko godina počele u njima nesajati alema. Po najeprije nesalo alema u podrumima, zatim nesalo sedefa po tremovima. Još malo potrajalo, pak nesalo i krucha slugama, koji se bi jahu zalijemili. Zatim pa će nesta da ime sa čagljima i stražama, nevjerne sluge odmah se pobuniše, čagli se razbjegoše, straže ostaviše svoja mjesta. Al sve ovo još ne zabrinu gospodu, jer bi jahu izgubili pamet od vina i pirovanja. Nego jednoga dana ponesta da gospodi vina. Sada se oni odlučiše da se sasano u vjeće. Sasa doše se u navjećoj dvoranite vjećahu odakle će vina dobiti, jer kog rala bi aše sve pusto, svi ljudi bi jahu odcelili, a vinovalo zapodivljala. Vjećahu dakle gospoda, ali pak osni buntovni sluge bi jahu podrezali grede nad dvoranom, pak at gospoda najbolje vjećahu sruši se strob nad njima i poklopi ih ona silna i teška kula od grada, te ih sve umori. Kad sluge čuše gdje je propala i srušila se kula, odbjegoše od grada. I tako grada ostada i bez čagalja, i bez sluga, i bez kiče, nego gospode, razrušen, pust i kao mrtav. Pročulo se to doskora po svoj knježevini, ani tko živine poođe da vidi što se dogodilo mrtvom gradu. Nego se sako biše ljudi sa svih strana knježevine, te odoše pokitaš planinu da umole relju, nakaj im bude knezom, jer bi jahu doznali za snagu i u naštvo njegavo i za mudro splamenite kneginje. Još obećaše ljudi da će im sami svojom rukom podići bjele dvor knježevske. Relja prihvati što mu je narodnudio, jer je pravosudio da mu je bog zato dao toliko snage i u naštva, i da ga je zato o slobodio okrutnosti i nasilnosti da uzmog ne biti na korist svojog knježevini. Relja dakle postada knezom, te kneginja, koja tada bijaše već ostarjela, doživi tako pod stare dane veliku radost. I kad su prvi put ulazili kneginje i relja sa jaglencem i rutvicom u nove bjele dvore, bijaše je to veliko oslavlje. Se oskasu dježica sterila neveni bosiljak u daoni stupahu, a dohvatajući se skuta kneginje i ljubili su ga ljudi i žene. A kneginje se tada, sjajući od radosti, sjeti kako bezvjernosti rutvicine i jaglenčeve svega ovo ga ne bi bilo, te prigrli srcu svome rutvicu i jaglenca i reče. Sretne li knježevine, kojoj blago ne čuvaju ni silne, vojiske ni tvrdih gradovi, nego majke i bječice u pastirskoj kolibici? Takova knježevina propasti ne može. Knjez relja vjenčao se postje sa rutvicom i nikada na svijetu ljepše i milije kneginjice nije bilo, nego li bijaše kneginjica rutvica. Jaglenac pak odrastao do krasna i hitra momka, jašioj šarca vatrenoga i često sa šarcem prelazio ki teš planinom, gdje su navrh planine poslenici zidali novu crkvicu na svijetom jezeru. Kraj priče, bratacija glenac i sestrica rutvica. Kraj knjige priče iz davnine Ivane Brodeće Mežuranić.