 Després de la Catalana Cerdana, molt amic, Mr. Weisman, vaig arribar i vaig rebre l'audàcia també a Catalunya. D'acord amb la tradució en anglès, hauria de ser més responsable pel que vull dir. Autoritats, col·legues, estudiants, gent del cinema i de la televisió, amics, amigues, senyor Weisman. És una sort personal i una joia per a tots nosaltres poder rebre el cineasta independent Fredric Weisman en aquest auditori i celebrar tots plegats el seu treball excepcional, una obra cinematogràfica iniciada fa 50 anys. Ens cal i ens convé al cinema del senyor Weisman. Estem parlant d'un cronista audàs i escrupulós del món occidental contemporani, d'un artista de gènic que filma l'ambigua complexa i no gaire fàcil relació de les persones normals i corrents amb les institucions públiques que per bé i per mal ens representen. En els anys 60, l'home que avui tenim aquí va presentar la petjada social que causava la desconecció entre formes de govern i governats. El vector pot ser clau de la fragilitat democràtica global del present. Des de llavors, qui en dona testimoni a consciència? Weisman és un documentalista de les nostres pos i les nostres il·lusions, sovint per dues, però sempre vivents, de la belleza que poble la vida en comú, malgrat tot allò que no hi funciona d'arrell. Amb impuls vital, sempre renovat, sense defallir, al contrari. Els seus darrers films revifen l'ofrena, per a mi, i el lema de John Coltrane, gran músic del seu país, quan va gravar a l'Off-Suprem. Exultació, elegància, entusiasme. Mentre escrivia aquestes ratlles, he recordat, potser per això, que en aquest mateix auditori, la Universitat Pompeu Fabra investia en el tombant del segle, el seu primer doctor Onaris Causa, era el reverent Desmontuto, un altre mestre de la generació del mestre cinematogràfic que avui ens acompanya, i com ell, dotat de la mateixa disposició obsessiva i fecunda per escoltar les persones, la societat, el món, i la música, el teatre, la dansa, i amb la mateixa actitud, exultació, elegància, entusiasme. Sense gota, de benaiteria. Per la nostra comunitat acadèmica i de manera sensible per al Departament de Comunicació, senyor Weisman, és una alegria a fonda com t'avui amb la seva presència i amb les seves paraules. El retrat que el senyor Weisman està fent de la societat nord-americana i qui de nosaltres no ho és, de nord-americà, a poc o molt, suma un centenar llarg d'hores de cinema de moment. Quan va començar era un professor universitari de dret amb mètodes pedagogics propis. Un bon dia de 1966 va portar els alumnes a visitar una presó d'alienats mentals i em va sortir amb el corcó de fer-ne un film. Seria Titi Cothfolis, que me'n lleve el títol de l'espectacle que representaven els malalts a la presó de Pricewater Massachussets. El film es va estrenar al 67, però tot seguit va ser censurat i prohibit als Estats Units fins al 1992. Vista avui, el film és com una premonició de les imatges de tortura que hem conegut anys després a la presó irakiana de Beugraïp i a la base de Guantánamo. Fou l'inici del Weisman cineasta. Tenia 37 anys. Algú ha dit que tot Weisman és a Titi Cothfolis, que els seus films posteriors són la documentació metòdica de les follies de la societat occidental. Ell mateix no ho desmenteix quan afirma que els seus films són, en realitat, un de sol. I segurament és així. D'aquella presó i d'aquella experiència va emergir, en efecte, el sense of place que defineix de manera tan determinada la seva obra sencera. La sensació del lloc i el sentit del lloc. En la doble excepció anglo-sectiona de l'expressió. El lloc és l'estrella. Al llarg de mig segle de cinema i de 44 títols fins ara, Weisman ha esdevengut així, observant críticament amb ironia provocadora, compassió i distanciament pedagògic, un cineasta únic i també un antropòleg, un historiador i un analista social de les institucions i de les lleis de la segona meitat del segle XX i dels inicis del XXI. Epoques contradictòries, batalladores i, finalment, de fallida econòmica, que han vist fer-se a l'estat del benestar i que ara el desfan. Amb tot, Weisman espera a mi, d'arrell, un poeta de l'absorco atidià i la follia diària. Tant del poder com de qui no en té. Un fantasiós fanàtic obsessiu diu de si mateix en Picardia, perquè la imaginació també compta molt en el retrat de la realitat, del real, del món visible, com en vulguem dir. És un testimoni persistent, en paraules d'un altre poeta, Paul-Eluillard, del dur desir de durer, del dur desitx de durar que mou les nostres vides, un dramaturg de la vida pública en suma. Els seus primers fills són, en aquest sentit, una subtil crida radical, sense erigir-se en jutge, a no deixar-se passar ni una. No deixar-ne passar ni una, ni a les nostres institucions, ni als nostres propis prejudicis i llocs comons. A mesura que el món social estres toca i elles fa gran, ens avisen més finó encara que potser estem destruint el millor que hem construït. Ara Weisman celebra el triomf de la cultura que ens ha sostenigut i de la democràcia moderna que ens hauria de sostenir petit i petit. Així, Adverkley, en la pel·lícula del 2013, mostra com sobreviu l'única universitat pública de l'it nord-americana en temps de retallades econòmiques, en diàleg constant i sense amagar els seus propis fracassos. National Gallery, del 2014, consta que l'art, la cultura sencera, incrementa la igualtat. In Jackson Heights, que és del 2015, o sigui de l'any passat, és una oda a la immigració i a les arrels de la diversitat ètnica, cultural, religiosa, sexual, d'aquest barri de Nova York en procés de gentrificació on es parlen 167 llengües, una mica menys que el rebal barceloní, i una exhortació jovial a la seva defensa i a la del sistema democràtic que li ha donat cabuda. El seu retrat col·lectiu és un bast moral que podria ser considerat impressionista o un grafit coral si el senyor Weisman fos pintor. Tant mateix, amb el temps hi dibuixen 3 assumptes fondos. Tot i no repetir temes ni institucions, ha dedicat dos films a l'educació de secundària, a l'institut, i dos a la violència domèstica, separats que descunt per 30 anys. I el racisme contra la població negra és un dels fils subterranis de tants dels seus títols. El seu cinema és una forma d'acompanyament de vides menudes, vides sufocades sovint per l'ignorància i la impotència que Weisman escolta i escolta en un net exercici de democràcia i intel·ligència visuals, quan tria el tema i quan el filma. A la sala de muntatge recompon i dona forma al mosaic filmat, als incessants moments de vida sense format ni etiquetes, que la realitat t'ofereix si ets atent, si tens paciència i ho saps escoltar, perquè Weisman s'ocupa del so en els rodatges. Treballa carregat de micròfons i de parells de so, sense intervenir-hi amb entrevistes ni encara menys amb comentaris. Gràcies al fet d'escoltar què diuen les persones i què escou entre elles, sap que han de filmar John Marshall o bé John Davie als dos càmeres de sempre. Com en el teatre de Beckett, un dels seus referents majors, les persones que filma sovint no saben què diuen, ni qui les escolta, ni per què diuen el que diuen, però no poden deixar de parlar. El cinema de Weisman surt de la paraula, és paraula. Com paraula és, l'ús públic de la paraula, la vida en democràcia. El resultat, després d'un llarg procés de muntatge, és un òpera que s'esdeve en un lloc públic i en què cada veu s'encarrega de fer avançar el relat. No hi ha veu narradora, ni música afegida, ni ret dels informatius de res ni de ningú. El valor de la paraula i el gust fi per la paraula són el millor que li va donar la universitat. Diu, seriós i alhora irònic, com els seus films, tots recordant temps difícils. El jove Weisman va néixer a Boston el primer dia de 1930, de pares jueus. La mare era una administrativa del servei psiquiàtric de l'Hospital Infantil de Boston i el pare, un conegut advocat, emigrat rus, que ajudava els jueus que fugien d'Europa. Va ser un nen que no feia gaire atenció a res. Un adolescent va d'oc i morri, que no feia més que jugar a baseball o a tenis. Es va decidir, finalment, pels estudis de dret, a ell, per no perdre l'estatus d'estudiant i que no l'enviessin a la guerra de Corea. Els jueus no eren gaire ben rebuts llavors a la universitat i, com que tampoc no tenia gran interès per les lleis, el noi només volia oblidar-se de tot plegat. Qui havia de dir que seria un entomòleg de les institucions públiques, que fins i tot ha fet un film sobre una legislatura, State Legislature del 2006, filmat al Parlament de Boise, la capital d'Aida Ho. Amb els anys, el que més valora de l'estada universitària i que considera que és la influència més gran del seu cinema és que hi va prendre a llegir bé. Per despistar les classes de dret, es va apuntar al seminari de poesia d'un professor que exigia els alumnes que aprenguessin a llegir amb aplicació i deteniment. Va entrar en un món nou, el del valor de la paraula, del sentit i significat de cada paraula, una per una, i el del so de cada paraula, meravellós aprenentatge. Després va continuar llegint novel·la i teatre, aprofitant que la biblioteca estava just davant de la facultat de dret. A la universitat vaig aprendre, ha escrit, el sentit i el gust de la belleza formal i de l'ambiguitat del llenguatge. Podríem dir que va acabar els estudis per agraïment a la poesia, que gràcies a la poesia llegida i estudiada amb exultació, elegància, entusiasme, el jove Weisman va arribar a ser una raó de pes per no prescindir de les humanitats a la universitat. Les seves pel·lícules es basen en la mateixa fascinació apresa de la poesia per la paraula dels altres en la vida diària i comuna. Per les dones i els homes que volen col·laborar amb les seves pel·lícules i ser filmats, siguin els que manen o els que són manats. Apel, com en una hòpera, ja ho he dit, en què la música és el moviment de la càmera, sovint en llars plans secuència i el cant Les paraules de les persones. Paraules que sovint són monòlegs, soliloquis, desvaris, paraules per a la càmera, per a l'ull i per al cor, primer del montador, el mateix Weisman, i després de l'espectador, com una dansa vocal i una música de l'ànima. Així, amb la perspectiva del temps, la seva filmografia conforma un compendii moral i artístic d'una envergadura i d'una rellevància no solides pot ser per ningú més en el cinema. No és qüestió només que Weisman sigui el cineasta documental, el documental viu més valós, versàtil i prolífic. És que el seu cinema no s'assembla de ningú més, ni de la història, ni del present, ni menys encara de la televisió. En tot cas, se li assembla en algunes sèries de ficció televisiva recents, com ara de Weyer, que s'ha vist en les temporades del 2002 al 2008, 6 anys. S'entrada en les institucions i els llocs de la ciutat de Valtimor segons el seu creador, David Simon, que en la fixació obsessiva de Weisman pels esdeveniments que s'escauen en un lloc concret i va trobar la inspiració. No sé de ningú més que canviï cada vegada de tema i que gosi fer films de 3, 4, 6 hores de durada sobre la Seguretat Social, un hospital de malalts terminals, l'Institut de Secundària, dos cops, insisteixo, un museu històric d'art, una comissaria de policia, una universitat d'elit pública, un barri transcultural, un tribunal de menors, un bloc de pisos de gent molt pobra, una agència de models, una unitat de policia que s'ocupa de la violència domèstica, tema que també ha tractat dos cops, remarco, una altra vegada, uns grans macatzems, la comedia francesa, un gimnàs de boxa, un balet, també dues vegades, un esquadró d'aviadors de míssils, els treballadors d'una legislatura, entre més. De films llars s'han fet i s'en fan, actualment tot sovint per el que s'ha convengut de dir cinema de museu, però mirar de cara el real visible allò que se'n diu mirar i llegir la novel·la i el teatre de la vida durant hores i hores, molts pocs cineastes ho fan i aquest és l'art del senyor Weisman. Ho fa de primer filmant i sobretot després durant 8 mesos a la taula de muntatge, sense fer concessió a la intimitat de les persones que la televisió ha acabat per explotar tant, sense cap obviatat política ni ideològica, sense defugir l'absor de l'existència, ben al contrari, ni negar-se a la belleza convulsa d'aquest món estrany que hem construït i sovint destruïm, ni deixant per això de posant relleu la bona gent que treballa en mig del caos i de la impotència a les institucions que retrata. També per la durada els seus films són d'òperes, interludis ni descans, això sí. Ja sé que vostè, senyor Weisman, no li fa gaire gràcia el DVD i que fa només 4 dies que ha donat permís perquè la seva obra sigui digitalitzada, però jo no sóc partidària, la veritat. També de la visió diferida que ofereixen televisius per internet. La visió en sala d'un Weisman és una experiència gairebé zen, espiritual, un remoli de sensacions. A casa és una experiència igualment espiritual, només que s'assembla a llegir un llibre de poemes amb les seves pauses. Però, vaja, tiguem-ho clar i net. Els seus films són llars perquè la vida és difícil de trepar per aquí la filma i encara és més pesada de suportar per les persones filmades. La vida no és senzilla d'entomà, ni quan fas films feliços. No hi agaudi ni entendiment sense paciència i escoltar. Si assumim el repte, el resultat et fa viure més. La seva obra més extensa és Near Death, del 1989, de 6 hores, rodada en un hospital de malalts terminals. Una obra que defuig la pulsió de mort per posar-se al costat dels cuidadors i dels familiars. Un prodigi de compassió i d'acompanyament. Anglerany, un film re de l'altre, sense guanyar gaire diners. Alguns cops treballant a Europa, com ha fet en quatre ocasions fins ara. Tres a París i l'última a Londres, on va realitzar National Gallery, el film que l'any passat va trobar tants espectadors a Barcelona i que em va deprimer per a les classes d'art. Weisman té sovint problemes de finançament, però en troba i torna a filmar. Si hi ha pròpiament autors en el cinema, que és una art i una indústria col·lectius, ell n'està al vegada l'únic de contemporani, s'ho fa tot, posada en escena i rodatge, só, muntatge, producció i distribució, amb les seves productores i parafilms dirigides des de 1971 per la indispensable Karen Konisec. No recordo quin altre gran director de ella que fa cinema és sobretot una qüestió de salut. Per sort, el senyor Weisman té. No està pas a punt de retirar-se, sinó de continuar. Ara farà, o potser ja ho ha fet, el Canadà un balet que portarà a escena als presos i als guàrdies de Titicotfolis. No serà la primera vegada que la seva obra puja l'escenari. Des del 1988 es representa de tant en tant la versió perística de Wellfair, el film de 1975 rodat en una oficina de la Seguretat Social, una obra mestre per a mi, amb música de Lenny Pickett, el saxofonista de la banda de la coneguda emissió televisiva de referència Saturday Night Live. Una qüestió continua d'empeus i amb ella vaig acabant. D'on surt, artísticament parlant, un cinema que no s'assembla de ningú més ni tan sols al fèrtil documental independent nordamericà que el precedeix? Com s'ha fet Wiseman, el marge del poderós cinema nordamericà que tampoc no sembla haver-lo anodrit? Com es fa un cineasta nordamericà sense Hollywood, ni de prop ni de lluny? Diuen que va més al teatre. Surt de Shirley Clarke, l'anti-holibodiana. Surt de l'impacte que el jove Wiseman va tenir de connexió, el relat per tant dels raons fundadors del cinema independent nordamericà que la realitzadora va estrenar el 1961. Impressionat, al mateix temps i en la mateixa direcció, també per l'orella fina de l'escriptor Warren Miller i el llenguatge de carrera de la novel·la The Cool World, el món cool, el món guai, diria mare, sobre les bandes juvenils de Harlem, li va proposar a Clarke de fer-ne un film. El van fer el 1964, avui és de culte. Wiseman em va ser el productor i aquella la seva primera experiència cinematogràfica. Va ser tan dur i tan complex fer de productor que a partir d'aquí sorgiria dos anys després amb el projecte i rodatge de Tithy Quadfolis el Wiseman que té tot sota control per tal de naturar-se i de poder fer un dels seus insubornables films gairebé cada any. Gràcies de nou, senyor Wiseman, que el seu cinema hi per ser aquí. No és pas la primera vegada que ens acompanya a la Universitat Pompeu Fabra, certament. Els seus seminaris, el màster de documental de creació, en la primera edició del 1998 i en la del 2006, han deixat peig en els documentalistes que s'hi formaven i en els professionals de la imatge i els professors que hi vam assistir. També en tots els que el vam sentir a l'aula en estorelment dels estudis de comunicació audiovisual quan anirem a la Rambla, en una generosa sessió amb els estudiants. Recordo sobretot la seva exhortació a llegir novel·les perquè quan som joves, deia els estudiants, no sabem encara reconeixer els sentiments i les sensacions, ni els nostres, ni els que es produeixen davant nostre quan filmem la realitat. Les novel·les ens ho mostren i ens ho expliquen i així podem aprendre a llegir i a copçar el real visible i el real invisible del nostre voltant. Avui engega la filmoteca de Catalunya un cicle dels seus films, que dona continuïtat al de 1998, quan vostè va venir per prima cop a la Universitat Pompeu Fabra. És un goig, torna a dir-ho, tenir-lo entre nosaltres i que el seu cinema es vegi a Barcelona. A qui volem escoltar és a ell, o sigui que ara sí que no m'allargo més. Us deixo amb unes paraules que el pintor americano, Torres Garcia, va escriure a Catalunya fa més d'un segle, el 1913, que transporten al món Weisman. Va escriure a Torres. Però ningú ha vist el treballesa que la que hagi pogut veure en la realitat. Imaginar-se o crear un tipus superior a la realitat només és possible per la idealització d'aquesta realitat. Però la belleza que un artista per gran que sigui pot posar en un quadro o en una estàtua té d'haver-la vista en la realitat.