 This is a LibreVox Recording. All LibreVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibreVox.org. Det er en LibreVox-inspildning. Alle LibreVox-inspildninger er offentlig egendom. For mere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibreVox.org. Inspildet er Hedvig, Danmark. Recording by Hedvig, Danmark. Den lille pige med svolgstikkerne er H.C. Andersen. Det var så krugelig koldt. Det snede og det begyndte at blive mørk aften. Det var også den sidste aften i år, nytters aften. I denne kule og i dette mørke gik på gaden en lille fattig pige med barthod og nøgne føder. Ja, hun havde jo rigtig nok haft tøffler på, da hun kom hjemme fra. Men hvad kunne det hjælpe? Det var meget store tøffler. Hendes mor havde sidst brugt dem, så store var de, og dem tabte den lille pige, da hun skyndte sig over gaden, i det to vågne fort så krugelig stærkt forbi. Den ene tøffel var ikke at finde, og den anden løb en dreng med. Han sagde, at den kunne han bruge til vukke, når han selv fik børn. Der gik nu den lille pige på de nøgne små føder, der var røde og blod af kulde. I et gammel forklede holdt hun en mængde svolgstikker og et bundt gik hun med i hånden. Ingen havde den hele dag købt af hende. Ingen havde givet hende en skilling. Sulten og forfrossen gik hun, og så så forkuede ud den lille stackel. Sniffnokkende faldt i hendes lange gule hår, der krøllede så smukt om nakken, men denstags tænkte hun rigtig nok ikke på. Ud fra alle vinduer skænede lysene, og så lukte der i gaden så dejligt at gå sig steg. Det var hun nytters aften. Ja, det tænkte hun på. Hende en krog mellem to huse. Det ene gik lidt mere frem i gaden end det andet. Der satte hun sig og krypt sammen. De små ben havde hun trukket op under sammen, men hun frøs endnu mere, og hjemtur hun ikke gåd, hun havde jo ingen svolgstikker sålt, ikke fået en eneste skilling. Hendes far ville slå hende, og koldt var der også hjemme. Hun tagede lige over dem, og der peb binden ind, skønt der var stoppet strå og klude i de største sprækker. Hendes små hænder var næsten ganske døde af kulde. Akke, en lille svolgstikke kunne gøre godt. Ture hun bare trække en ud af bundet, strø den mod væggen og varme fingrene. Hun trække en ud. Hun sprude den, hvor brændte den. Det var en varm klar luge, ligesom et lille løs, da hun holdt hånden om den. Det var et underligt løs. Den lille pige syntes, hun sad foran en stor jernkakalovn, med blankemæssig kugler og mæssig trumle. Elen brændte, så vel senede, varmede så godt. Nej, hvad var det? Den lille strakte allerede fødderne ud, for også at varme disse, da slukkedsflammen kakalovn forsvant, hun sad med en lille stump, af den udbrændte svolgstikke i hånden. En ny bestråde, den brændte, den lyste, og hvor skinnet faldt på muren, blev denne gennemsigtig som et flor. Hun så lige ind i stuen, hvor bordet stod dækket med en skinnende hvid du, med fint porcellen, og dejligt dampet den stikte gos, fyldt med svisker og ebler. Og hvad der endnu var prægtigere, gosen sprang fra fadet, var altid hen af guldet med gaffel og kniv i ryggen, lige hen til den fattige pi i komten, da slukkede svolgstikken, og der var kun den tykke kolde mur at se. Hun tænkte en ny. Da sad hun under det dejeligste juletræ, det var endnu større og mere pyntet, end det hun gennem glasstøren, havde set hos den rige købmand nu sidste jul. Tusind lys brændte på de grønne græne, og broede bilder, som de der pynteputikvinduerne, så ned til hende. Den lille strakte begge hænder i vejret. Da slukkede svolgstikken. De mange jule lys gik højre og højre, hun så, det var nu de klare stjerner, en af dem faldt og gjorde en lang illistripe på himlen. Nu dør derin, sagde den lille. For gamle mormor som var den eneste, der havde været god mod hende, men nu var død, havde sagt, når en stjerne falder, går der en sjæl op til Gud. Hun strøj igen mod muren en svolgstikke, den lyseste rundt om, og i glansen stød den gamle mormor så klar, så skinnende, så mild og velsignet. Mormor ropte den lille, og ta' mig med. Jeg ved, du bor det, når svolgstikken går ud, bor det ligesom den varme kakkelov, den dejlige gårsestej, og det store velsignede jule 3. Og hun strøj i hast den hele rest svolgstikker, der var i bundet. Hun ville ret holde på mormor, og svolgstikkerne lyste med en sådan glans, at det var klare end ved den lysedag. Mormor havde aldrig før været så smuk, så stor. Hun løftede den lille pige op på sin arm, og de fløj i glans og glæde så højt, så højt. Og der var ingen kulde, ingen hunger, ingen angst, de var hos Gud. Men i kron behuset sad i den kolde morgenstund den lille pige med røde kænder, med smil og munden. Død, fruset i hjælp den siste aften i det gamle år. Nytters morgen gik op over det lille li i der sad med svolgstikkerne, hvor af et knæppe var næsten brandt. Hun har vildet varme sig, sagde man. Ingen visste, hvad smukt hun havde set, i hvilken glans hun med gamle mormor var gået ind til nytters glæde. Slut på den lille pige med svolgstikkerne, af h.c. Andersen. This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org. Det er en LibriVox inspelning. Alle LibriVox inspelninger er offentlig ejendom. For mere information eller for at melde dig som frivillig besøg, LibriVox.org. Inspillet er Hedvig, Danmark. Recording by Hedvig, Danmark. Keiserens nye klær er h.c. Andersen. For mange år siden levede en keiser, som holdt sig uhyrre meget af smukke nye klær, at han gav alle sine penge ud for at retteblive pyntet. Han brød sig ikke om sine soldater, brød sig ej om komedier eller om at køre i skoven, uden alene for at vise sine nye klær. Han havde en kjole for hver time på dagen, og lige som man siger om en konge, han er i rådet, så sagde man altid her, keiseren er i Gatarruben. I den store stad, hvor han boede, gik det meget for nøjligt til. Hver dag kom der mange fremmede. En dag kom der to bedrager. De gav sig ud for at være væver, og sagde, at de forstod, at væve det dejligste tøj, man kunne tænke sig. Ikke alene farverne og mønstre var noget usødvanlig smukt, men de klær, som blev syd af tøjet, havde den forunderlig enskab, at de blev usynlig for et værdmændske, som ikke duede i sit embede, eller også var utillagelig dum. Det var jo nogenle dejlige klær, tænkte keiseren. Vil jeg have dem på, kunne jeg komme efter, hvilke mandimitrie, der ikke du til det embede de har? Jeg kan kende de kloge fra de dumme. Ja, det tøj må straks sveves til mig, og han gav de to bedrager og mange penge på hånden, for at de skulle begynde på deres arbejde. De satte også to væverstole op, lod som om de arbejde, men de havde ikke det mindste på væven. Rask væk for langtede de den fineste silke og det praktiske guld, det putte de i deres egen pose og arbejde med de tomme væve, og det til langt ud på natten. Nu gav jeg nok vide, hvorvidt de er med tøjet, tænkte keiseren, men han var ordentlig lidt underlig om hjertet, ved at tænke på, at den som var dum eller slet passede til sit embede ikke kunne se det. Nu troede han nok, at han ikke behovedet at være bange for sig selv, men han ville dog sende nogen først for at se, hvor ledes det stød sig. Alle mennesker i hele byen visste, hvilken forunderlig krafttøjet havde, for alle var begærlige efter at se, hvor dårlig eller dum hans nabo var. Jeg ville sende, men gamle ærlig minister hen til væverne, tænkte keiseren. Han kan best se, hvor ledes tøjet tager sig ud, for han har forstand, og ingen passer sit embede bedre end han. Nu gik den gamle skikkelig minister ind i salen, hvor de to bedrager og sad og arbejde med de tomme væve. Gud bevar os, tænkte den gamle minister og spilede øjnene op. Jeg kan jo ikke se noget, men det sagde han ikke. Bække bedrager og bad ham være så god at træde nærmere, og spurte om det ikke var et smukt mønster og dejlige farver. Så pegede de på den tomme væve, og den stackels gamle minister blev ved at spile øjnene op, men han kunne ikke se noget, for der var ingenting. Her, Gud, tænkte han, skulle jeg være dum? Det har jeg aldrig troet, og det må ingen mennesker vide. Skulle jeg ikke du til mit embede? Nej, det går ikke an, at jeg fortæller, at jeg ikke kan se tøjet. Nå, de siger ikke noget om det, sagde den ene som vævede. Åh, det er nydeligt, ganske allerkærest, sagde den gamle minister, og så igennem sine briller. Det er det mønster og disse farver. Ja, jeg skal sige, Kajseren, at det behagere mig så dels. Når det fornøjer os, sagde Bække væverne, og nu nævner de farverne ved navn, og det sælser med mønster. Den gamle minister hørte godt efter, for at han kunne sige det samme, når han kom hjem til Kajseren, og det gjorde han. Nu forlangte bedragerne flere penge, mere selge og gul, det skulle de bruge til vævning. De stakk alt i deres egne lommer. På vævnen kom ikke en trævel, men de blev ved som før, at væve på den tomme væv. Kajseren sendte snart igen en andens gikkelig embesman hen, for at se, hvor ledes det gik med vævningen, og om tåret snart var færdigt. Det gik ham, ligesom den anden, han så og så, men da der ikke var noget uden de tomme væve, kunne han ingen ting se. Ja, er det ikke et smukt stykke tøj, sagde Bække bedragerne, og viste og forklarede det dejlige mønster, som der slet ikke var. Dum er jeg ikke, tænkte manden. Det er altså mit gode embede, jeg ikke durer til. Det var løg og lidt nok, men det må man ikke lave sig mærke med, og så roste han tåret, han ikke så, og forsikrede dem sin glæde over de skøne kuløer og det dejlige mønster. Ja, det er ganske eller kæreste, sagde han til Kajseren. Alle mennesker i byen talte om det praktige tøj. Nu ville der Kajseren selv se det, mens det endnu var på veven. Med en hel skar af udsøgte mænd, mellem hvilke de to gamle skigelige embedsmænd var, som før havde været der, gik han hen til Bække de læstige bedrager, der nu vevede af alle kræfter, men uden trævel eller tråd. Ja, er det ikke magnifik, sagde Bække de skigelige embedsmænd, ville deres majestat se, hvilke mønster, hvilke farver, og så padde de på den tomme vev, til de troede de andre vesten nok kunne se tøjet. Hvad for noget, tænkte Kajseren, jeg ser ingen ting, det er jo forfærdeligt, er jeg dum, du og jeg, ikke til at være Kajsere, det var det skrækkeleste, som kunne arriveer mig. O, det er jeg meget smukt, sagde Kajseren, det har mit allerhøjeste bifald, og han nickede tilfreds, og betrægtede den tomme vev, han ville ikke sige, at han ingen ting kunne se. Hele følget, han havde med sig, så og så, men fik ikke mere ud af det, end alle de andre, men de sagde ligesom Kajseren, O, det er jeg meget smukt, men de rådede ham, at tage disse nye, præktige klæder på første gang, ved den store procession, som forestod. Det, jeg man i fik, nysseligt ekselig lang, gik det fra munden til munden, og man var alle sammen, så enderligt fornøjede der med. Kajseren gav hver af bedravende et rydre kors, til at hænge i knaphålet, og titel af veve junkere. Hele natten, før den formidag processionen skulle være, sad bedravende ope, og havde over 16 lystændte. Folk kunne se, de havde travlt med, at få Kajseren's nye klæder færdige. De lød som de to tøjet af veven, de klippede i luften med store saxe, de syd med synål uden tråd, og sagde til sist, se nu, at klæderne færdige. Kajseren, med sine forrenemste kavalere, kom selv da hen, og begge bedravende lyftede den ene arm i veget, ligesom om de holdt noget, og sagde, se her er benklæderne, her er kjolen, her er kappen, og så ledes videre fort. Det er så let som spindelvev. Man skulle tro, man havde ingenting på kroppen, men det er just dyden ved det. Ja, sagde alle kavalerende, men de kunne ingenting og der var ikke noget. Vel nu deres kajselige majestat, eller noget i behaget at tage deres klæder af, sagde bedragerne, så skal vi give dem de nye på her hende foran det store spejl. Kajseren lavede alle sine klæder, og bedragerne bare sagde, ligesom om de gav ham hvert stykke af de nye, der skulle være syd, og kajseren ventede, og dreret sig for spejlet. Skudde, hvor de klæde godt, hvor de sidde dejligt, sagde de alle sammen. Hvilket mønster, hvilke farver, det er en kostbar dragt. Udenfor at stå de metronhemlen, som skal bæres over deres majestat i prosessionen, sagde over ceremoniemesteren. Ja, jeg er ju i stand, sagde kajseren. Sidder det ikke godt? Og så ventede han så nok en gang for spejlet, for det skulle nu lavede, og kajseren ret betraktede sin stas. Kamerhærerne, som skulle bære slæbet, famlede med hænderne hend af guldet, ligesom om de to slæbet op, de gik og holdte i luften, de tur ikke lavede sig mærke med, at de ingenting kunne se. Så gik kajseren i prosessionen under den dejlige tronhemmel, og alle mennesker på gaden og i vinduerne sagde, Gud, hvor kajsøns nye klæder er mage i løse. Hvilke dejligt slag han har på kjolen, hvor den sidder vel senet? Ingen ville lavede sig mærke med, at han indet så, for så hadde han jo ikke duet i sit embede, eller været meget dum. Ingen af kajsernes klæder havde gjort så den lykke. Men han har jo ikke noget på, sagde et lille barn. Her og Gud, hørte den uskyldigest røst, sagde faren, og den ene viskede til den anden, hvad barnet sagde. Men han har jo ikke noget på, roptet til sidst hele folket. Det krøb i kajseren, de han syntes, de havde ret. Men han tænkte, som så, nu må jeg holde prosessionen ud. Og kammerhærerne gik op bar på slæbet, som der slet ikke var. Slut på kajsernes nye klæder, er h.c. Andersen. For yderligere information eller for at melde dig som frivillig besøg LibriVox.org Fyretorget Eventyr fortælling er h.c. Andersen Fra dansk læsebog C.A. Reitzels forlag 1897 Inlæst af Kristoffer Hunstal Lydbog.com 2007 Der kom en soldat, machierne hen af landevejen 1121 Han havde sin tørnyster på ryggen og en sabel ved siden, for han havde været i krigen og nu skulle han hjem. Så mødte han en gammel heks på landevejen. Hun var så ekkel. Hendes underkæbe hangede ned på brystet. Hun sagde, God aften soldat! Hvor har du en pæn sabel og en stor tørnyster? Du er en rigtig soldat. Nu skal du få så mange penge, Tak skal du have din gamle heks, sagde soldaten. Kan du se det store træ, sagde heksen, og peget på det træ, der stod ved siden af dem. Det er ganske hult inden i. Du skal kryppe op i toppen. Så ser du et hul som du kan lave dig glide igen og kommer da dybt ned i træet. Jeg skal binde dig en strække om livet, for at jeg kan hejse dig op igen, når du roper på mig. Hvad skal jeg så nede i træet? spurte soldaten. Hende penge, sagde heksen, du skal vide, når du kommer ned på bunden af træet, så er du i en stor gang. Der er ganske lyst, for der brænder over 100 lamper. Så ser du træ dører. Du kan lukke dem op, nøglen sidder i. Går du ind i det første kammer, da ser du midt på guldved en stor kiste. Oven på den sidder en hul. Han har et par øjne så store som et par T-kopper. Men det skal du ikke bryde dig om. Jeg giver dig mit blot tæer ned forklæde. Det kan du brede ud på guldved. Gå så rask hen og tage hulen. Sæt ham på mit forklæde, lukk kisten op og tage lige så mange skillinger du vil. De er alle sammen af kor. Men vil du heller have søl, så skal du gå ind i det næste værelse. Der sidder en hul, der har et par øjne så store som møllejul. Men det skal du ikke bryde dig om. Sæt ham på mit forklæde og tage du af pengene. Vil du derimod have guld? Det kan du også få. Og det er så meget du vil bære, når du går ind i det tredje kammer. Men hulen som sidder på pengekisten her har to øjne. Vær som runde tårn. Det er en rigtig hund, kan du tro. Maden, det skal du ikke bryde dig om. Sæt ham bare på mit forklæde. Så gør han dig ikke noget. Og tage du af kisten så meget guld du vil. Det var ikke så galt, sagde soldaten. Men hvad skal jeg give dig i din gamle heks? For noget vil du vel have, kan jeg tænke. Nej, sagde heksen. Ikke en eneste skilling via havet. Du skal ikke have en ene skilling. Du skal ikke have en ene skilling. Du skal ikke have en ene skilling. Du skal ikke have en ene skilling. Du skal ikke have en ene skilling via havet. Du skal bare have taget til mig et gammelt fyrtøj som min bedste måde at glemte da hun sidst var dernede. Nå, men lad mig få stricken om livet, sagde soldaten. Her er den, sagde heksen. Og her er mit blotterne forklæde. Så grøb soldaten op i træet. Låde sig dumt bened i hullet. Og stod nu, som heksen sagde, ned i den store gang, hvor de mange hunderede lamper brændte. Nu lukket han den første døg op. O, der sad hunden med øjne så store som te-kopper og glovede på ham. Du er nu en netfyr, sagde soldaten. Satte han på heksens forklæde og to lige så mange kårskillinger han kunne have i sin lomme. Lukket så kisten, satte hunden op igen og gik ind i det andet værelse. Æja, der sad hunden med øjne så store som møllejul. Du skulle ikke se så meget på mig, sagde soldaten. Du kunne få und i øjnene. Og så satte han hunden på heksens forklæde. Men da han nu så de mange sølpenge i kisten, smed han alle de kårpenge han havde og fyldte lommen og sin tøjnyster med det bare søl. Nu gik han ind i det tredje kammer. Nej, det var Ægelt. Hunden derinde havde virkelig to øjne så store som runde tån, og de løb rundt i hovedet, lige som jul. God aften, sagde soldaten, og tog til kasketten, for sådan en hund havde han aldrig set før. Men da han nu havde set let på den, tænkte han, at nu kunne det være nok, lyftede den ned på gulvet og lukket kisten op. Nej, Gud bevar os, var var der meget guld. Han kunne købe hele København og kagekonernes sukkergrise, alle 10 soldater, piske og gyngehæste, der var i hele verden. Jo, der var rigtig nok penge. Nu kastede soldaten alle de sølskillinger, han havde fyldt sine lommer og sin tornyster med, og tog guld i stedet. Ja, alle lommerne tornysteren, kasketten og støvlerne blev fyldte, så han knapp kunne gå. Nu havde han penge. Hunden satte han op på kisten, slå døren i, hendt træet. Højs mig nu op, din gamle heks. Har du fyrtøjet med, spurgte heksen. Det er sant, sagde soldaten. Det havde jeg rent glemt, og nu gik han og tog det. Heksen højset ham op, og så stod han igen på landevejen, med lommer, støvler, tornyster og kaskettfulde lærer penge. Hvad vil du nu med det fyrtøj, spurgte soldaten? Det kommer ikke dig ved, sagde heksen. Nu har du jo fået penge. Giv mig bare fyrtøjet. Snig snak, sagde soldaten. Vil du straks sige mig, hvad du vil med det, eller jeg trækker min sabel ud, og hooker dit hoved af? Nej, sagde heksen. Så hookede soldaten hovedet af hende. Der lå hun. Men han bandte alle sine penge ind i hendes foreklæde, tog det som en bylt på ryggen, putteet fyrtøjet i lommen, og tog det til byen. Det var en dejlig by, og i det dejligste vertshus tog han ind, for langt de de allerbedste værelser, og mad som han holdt af. For nu var han rige, da han hadet fået mange penge. Tjenoren, som skulle pusse hans støvler, syntes rigtig nok, at det var nogle løgerlige gamle støvler, så den en rige herrer hede, men han havde endnu ikke købt sig nye. Næste dag fik han støvler at gå med, og klæder som var pæne. Nu var soldaten blevet en fornem herrer, og de fortalte ham om al den stæs, som var i deres by, og om deres konge, og hvilken nydelig prinsesse han stætter var. Hvor kan man få hende at se, spurte soldaten. Hun er slet ikke til at få at se, sagde de alle sammen. Hun bor i et stort korslott, med så mange mur og torgn om. Ingen uden kongen tør at gå med, og hvilke støvler, og hvilke støvler, ingen uden kongen tør at gå ud og ind til hende, fordi der er spået, at hun skal blive gift med en ganske simple soldat, og det kan kongen ikke lide. Hende gad jeg nok se, tænkte soldaten, men det kunne han jo slet ikke få lov til. Nu levede han så lystig, tog på K-medie, kørte i kongens have, og gav de fattige så mange penge, og det var smukt gjort. Han viste nok fra gamle dage, det var Ike og Arjen skilling. Han var nu rig, havde pæne klæder, og fik da så mange venner, der alle sagde, at han var en rar en, en rigtig kavalere, og det kunne soldaten godt lide. Men da han hver dag gav penge ud, og slet ingen fik ind igen, så havde han til sidst ikke mere en to skillinger tilbage, og måtte flytte bort fra de smukke værelser, hvor han havde boet, og oppe på et lille leby til kammer, helt indunder taget, selv børste sine støvler, og syg på dem med en stoppenol, og ingen af hans venner kom til ham, for der var så mange trapper at gå op ad. Det var en ganske mørk aften, han kunne ikke engang købe sig et lys, men så huskede han på, at der lå en lille stump i det fyrtøj, han havde taget i det hule tre, hvor Hixen havde hjulpet ham ned. Han fik fyrtøjet, og lysede stumpen frem. Men lige i det, han slog ild, og gnisterne fløj fra flintestenen, sprang døren op, og huden, der havde øjne så store som et parti-kopper, og som han havde set ned under træet, stod foran ham og sagde, hvad befaler min herre? Hvad for en nået, sagde soldaten? Det var jo et morsomt fyrtøj. Kan jeg således få hvad jeg vil have? Skaffe mig nogle penge, sagde han til huden, og vips var den borte. Vips var den der igen, og holdt en stor pose fuld af skildinger i sin mund. Nu, viste soldaten, hvad det var for et dejligt fyrtøj, slog han én gang, kom hunden, der sad på kisten med korvapenge, slog han to gange, kom den, som havde sølpenge, og slog han tre gange, kom den, der havde guld. Nu flyttede soldaten ned i de smukke værelser igen, kom i de gode klæder, og så kendte straks alle af hans venner ham, og de holdt så meget af ham. Så tænkte han en gang, det er dog noget løgerligt noget, at man ikke må få den prinsesse at se. Hun skal være så dejlig, siger de alle sammen. Men hvad kan det hjælpe, når hun altid skal sæde ind i det store korvslott med de mange torne? Kan jeg da slet ikke få hende at se? Hvor er han nu mit fyrtøj? Og så slog han il, og Vips kom hun med øjne så store som T-kopper. Det er rigtig nok midt på natten, sæde soldaten, men jeg vile sig enderlig gerne se prinsessen, bare et lille øjeblik. Hun var straks ud af døren, og før soldaten tænkte på det, så han den igen med prinsessen. Hun sad og sov på hundens ryg, og var så dejlig, at den vær kunne se, at det var en virkelig prinsesse. Soldaten kunne slet ikke lave være. Han måtte køse hende, for det var en rigtig soldat. Hun løb så tilbage igen med prinsessen, men da det blev morgen, og kongen og dronningen skænkede til, sæde prinsessen, at hun had drømt sådan en underlig drøm i nat, om en hund og en soldat. Hun havde reddet på hunden, og soldaten havde køset hende. Det var som en en pen historie, sagde dronningen. Nu skulle en af de gamle hoftdame og våde ved prinsessen seng næste nat for at se, om det var en virkelig drøm, eller hvad det kunne være. Soldaten længte sig forskrejkligt efter igen at se den dejlige prinsesse, og så kom der hunden om natten, to hende, og løb alt, hvad den kunne. Men den gamle hoftdame tog vandstøvler på, og løb lige så stærkt bag efter. Da hun nu så, at de blev både inde i et stort hus, tænkte hun, nu ved jeg, hvor det er, og skrev med et stykke kridt Så gik hun hjem og læser, og hunden kom også med prinsessen. Men da den så, at der var skrevet et stort kors på porten, hvor soldaten boede, tog den også et stykke kridt, og satte kors på alle portene i hele byen. Og det var klogtgjort, for nu kunne jo hoftdame ikke finde den rigtige port, når der var kors på det med alle sammen. Om morgenen tidligt kom kongen og dronningen, den gamle hoftdame, og alle offisierne for at se, at prinsessen havde været. Det er det, sagde kongen, da han så den første port med et kors på. Nej, det er der min side, mand, sagde dronningen, der så en anden port med et kors på. Men der er et, og der er et, sagde de alle sammen, hvor de så, var der kors på portene. Så kunne de da nok se, at det ikke kunne hjælpe noget, at de sygte. Maden dronningen var nu en meget klog kone, der kunne mereeren køre i karret. Hun tog sine store og guldsaks, klippede et stort stykke silketøj i stykker, og sygte så en lille nydelig pose. Den fyldte hun med små, fine bovede grøn, banden på ryggen af prinsessen, og da det var gjort, klippede hun et lille hull på pose, så grunene kunne drøse hele vejen, hvor prinsessen kom. Om natten kom da hunden igen, to prinsessen på sin rygg, og løb med hende hen til soldaten, der holdt så meget afhæne. Og ville så gerne have været en prins, for at få hende til kone. Hun mærkede slet ikke, hvor ledes grunene drøssede lige i hende fra slottet, og til soldatens vindu, hvor han løb op af muren med prinsessen. Og månen så, da kongen og dronningen nok, hvor deres datter havde været hende, og så tog de soldaten, og satte ham i kagejotten. Der sad han, ude hvor der var mørkt og kedeligt, og så sagde de til ham, i morgen skal du hænges. Det var ikke morsomt at høre, og sit fyretor havde han glemt hjemme på vertshuset. Og månen kunne han mellem jernstængerne i det lille vindu, se folk skønne sig ud af byen, for at se ham blive hængt. Han hørte trommerne, og så soldaterne magier. Alle mennesker løb af sted. Der var også en sko med at drege med skødskind og tøffler på. Han trævede sådan i gallop, at hans ene tøffel fløj af lige hen mod muren, hvor soldaten sad og kiggede ud med dem hjernstængerne. Ej, du sko med at drege. Du skal ikke have sådan et hastverk, sagde soldaten til ham. Der bliver ikke noget af før jeg kommer. Men vil du ikke løbe hen, hvor jeg har boet, og hente mig mit fyretøj, så skal du få fireskilling, men du må tage benene med dig. Sko med at dregen ville gerne have de fireskilling, og pige leder stadig hen i fyretøjet, gav soldaten det, og ja, nu skal vi få at høre. Uden for byen, var der murret en stor galle, rundt om stod soldaterne og mange hundret tusinde mennesker. Kongen og dronningen sad på en dejlig troende, lige over for dommeren, og det hele råd. Soldaten stod allerede oppe på stien, men da de ville slå strikken om hans hals, sagde han, at man jo altid ville ud en sønner, før han udstod sin straf, og fået du skyldigt ønske opfyldt. Han ville så gerne ryge en pipe tobak, det var jo den sidste pipe han fik i denne verden. Det kunne nu Kongen ikke sige nej til, og så to soldaten dit fyretøjers loil. En, to, tre. Der stod alle hundene, den med øjne så store som te-kopper, den med øjne som møllejul, og den, der havde øjne så store som runde tårn. Hjælp mig nu, at jeg ikke bliver hængt, sagde soldaten, og så få hunden en på dommeren og hele rådet, to en ved benene, og en ved næsen, og kastede de mange farvene op i værd, så de faldt ned og slås rent i stykker. Jeg ville ikke, sagde Kongen, men den første hund tog både ham og dronningen, og kastede dem bagefter alle de andre. Der blev soldaterne forskrækket, og alle folkene ropte. Lille soldat, du skal være vår kong, og have den dejlige prinsesse. Så sat de soldaten i kongens karret, og alle tre hundedansede foran og ropte hurrarer, og drengende peb i fingrene, og soldaterne presenterede. Prinsessen kom ud, og kovreslottede og blev dronning, og det kunne hun godt lide. Bryluppet varede i 8.dage, og hundene sad tilbors, og gjorde store øjne. Slut på. Fyrtøjet er H.C. Andersen. Denne indlæsning er Kristoffer Hunstahl. Lydbo.com. Paradiseshave. Dette er en LibriVox-inspilling. Alle LibriVox-inspillinger er offentlig eindom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Eventyr fortælling af H.C. Andersen fra 1839. Indlæsning af Kristoffer Hunstahl. Lydbo.com. 2007. Der var en kongesøn. Ingen havde så mange, og så smukke bøger som han. Alt, hvad der var sket i denne verden, kunne han læse sig til, og se afbillede de præktige billeder. Hvert folk, og hvert land kunne han få besked om. Men vår Paradiseshave, ved varefene, det om stod der ikke et år, og den, just den, var det han tænkte mest på. Hans bedste måde havde fortalt om, da han endnu var ganske lille, men skulle til at begynde sin skolegang, at ved at blomst i Paradiseshave var den sødeste kage, støvetrådende den fineste vin, på ens stod historie, på en anden geografi eller tabeller. Man behøvede kun at spise kage, så kunne man sin lækse. Jo mere man spiste, des mere fik man ind af historie, geografi og tabeller. Det troede han dengang, men alt som han blev en større dreng, lærte mere, og blev langt klogere, begreb han nok, at der måtte være en langt anderledes dejlighed i Paradiseshave. Åh, hvorfor brød dog Eva kunskabens træ, hvorfor spiste Ador med den forbudende frugt? Det skulle have været mig, aldrig skulle sønden være kommet ind i verden. Det sagde han dengang, og det sagde han i nu, da han var 17 år. Paradiseshave fyldte hele hans tanke. En dag gik han i skoven, han gik alene, for det var hans største fornøjelse. Aftenen faldt på, skyerne træk sammen, og det blev et regnvær, som om hele himlen var en eneste sluse, hvorfra vandestyrtede. Så mørkt, som delers er om natten i den dybeste brønd. Snart gled han i det våde græs, snart faldt han over de nøgne stenene, der rar ude frem fra klipegrunden. Alt drev af vand, der blev ikke en tør tråd på den stakkelsprins. Han måtte kravle op over stor og stenblokke, hvor vandet sivet ud af det høje mos. Han var ved at sejne om, da han hørte en forånderlig susen, og forvandt sig så han en stor midt ene brænde en ild, som han kunne stege en jord, der ved. Og det blev da også den prægtige jord, med sine høje takker var stukket på spid, og drevetes langsomt rundt i mellem to omhukket græntræer. En gammel lagt i kogene højre stærk, som var hun et udklækkede mandfolk, sald ved ilden, og kastede det eneste brænde ind efter det andet. Kom du kun nærmere, så er hun. Sæt der ved ilden, så du kan få ned og tørret. Herrens lemtræk, sagde prinsen, og satte sig på gulvet. Det bliver værre endnu, når mine sønder kommer hjem, svarede konen. Du er her i vindens hule. Mine sønder er verdens de fire vinde. Kan du forstå det? Hvor er dine sønder, spurgte prinsen? Ja, det er ikke godt at svare, når man spørger dumt, sagde konen. Mine sønder er på egen hånd. De spiller langbold med skyrner, deroppe i storstuden, og så peget hun op i været. Nå, nå, sagde prinsen, de taler ellers noget hårdt, og er ikke som mild, som de frugentimer jeg ellers ser omkring mig. Ja, de har nok ikke andet at gøre. Jeg må være hård. Jeg skal holde mine drengige ave. Men det kan jeg, skønt de har stige venager. Ser du, de fire sække, der hænger på vægten? Dem er de lige så bange for, som du har været det for riset bag spejlet. Jeg kan bukke drengene sammen, skal jeg sige i dig. Så kommer de i posen, og der gør vi ingen om stendigheder. Der sidder de, og kommer ikke ud og føjde, før jeg fænder for godt. Men der har vi den ene. Det var Nordenvinden, som trådte ind med en isnende kule, stor og havl hoppede hende af guldved, og sniflokkende fyede rundt om. Han var kled i bjørneskinsbukser og trøje. En hette af selvhuneskin gik ned over øgerne. Lange istabber han ham ved skæket, og det ene havl efter det andet glæd ham ned af trøjekraven. Gå ikke straks til ilden, sagde prinsen. De kan let få Frost i ansigtet og hænderne. Frost, så er Nordenvinden, og lov ganske højt. Frost, det er just min største fornøjelse. Hvad er ellers du for at skrænkel ben? Hvor kommer du i skrænken? Hvor kommer du i skrænken? Hvor kommer du i skrænken? Hvor kommer du i skrænkel ben? Hvor kommer du i vindens hule? Han er min gest, sagde den gamle, og er du ikke fornøjet med den forklaring, så kan du komme i posen. Kaner du min dømekraft? Se det hjælp, og Nordenvinden fortalte hvorfra han kom, og hvor han nu havde været næsten i en helt måned. Fra Polarhevet, kommer jeg, sagde han. Jeg har været på Beren Island med de russiske valrorsfangerer. Jeg sad og så på roet, og så var jeg ledt ud fra Nordkarp. Når jeg i mellem vognødligt fløj stormfuglen mig om benene, det er en løjrelig ful, der gør et rask slag med vingerne, og så holder den dem ubevægelig udstragt, og har da fart nok. Gør det bare ikke så vit løftidt, så er jeg vindens motor, og så kom du da til Beren Island. Det er dejligt. Det er et guld til at danse på. Flats som en tallerten, halvtød snig, med lidt mus, skarpe sten, og benrædder, og valrorser, og isbjørne låter. De så ud som kæmpersarme og ben, med mukken grønhed. Man skulle tro, at solen aldrig havde lyst på dem. Jeg pustede lidt til tågen for at kunne se skudet. Det var et hus rejst af rav, og betrukket med valrorsehud. Kødsiden vandte ud, og det var fuldt af rød og grønt. På tallet sad den levene isbjørne og brommede. Jeg gik til stranden, og så på fugleræderne, så på de nøgne unger, der skrej og gabede. Der blæste jeg ned i de tusinde struper, og de lærte at lukke motten. Nederst væltede valrorserne sig som levende indvolde, eller kæmpe mad i kamesvinehoveder, og ailende lange tænder. Du fortaler godt min drej, så i moderen. Jeg får vandet i motten ved at høre på dig. Så gik det på fangst, har puen ble sat i valrorsens brøst, så den dampende blodstrole stod som et springvand over isen. Det tænkte jeg også på mit spil. Jeg blæste op, lød mine sejler, de kæmpe høj isfjælle klemme bådende ene. Høj hvor man peb, og hvor man skrej, men jeg peb højere. De døde valgkruppe, kister og tovværk måtte de pakke ud på isen. Jeg røstede snæffler og kan om dem, og lød dem i de indeklemte fartøjre drivet syd på med fangsten for at der smage saltvand. De kommer aldrig mere til Bernd Ejland. Så har du jo gjort ondt, sagde Vindens moder. Hvad godt jeg har gjort, kan de andre fortælle, sagde han. Man der har vi min broder fra vesten. Ham kan jeg bedst lide dem alle sammen. Hans mager af søen og har en velsignet kulemesser. Er det den lille C4, spurte prinsen? Jeg visste det, C4, sagde den gamle. Man, han er ikke så lille end da. I gamle dage var han en smuk dreng, men nu er det forbi. Hans ude som en vildmand, men han havde en faldhat på for ikke at komme til skade. I hånden holdt han en marhund i køle, hukket i de amerikanske marhund i skove, men der kunne det ikke være. Hvor kommer du fra, spurte hans moder? Fros skovørknerne, sagde han, hvor de to gange sagde han, hvor de tornede lianer gørt gære mellem verdt træ, og hvor vandslanden ligger i det våde græs, og hvor menneskene synes unøvendige. Hvad bestilte du der? Jeg så på den dybe flod, så hvor den styrtede fra klipen, blev støv og fløj mod skyerne for at bære regnbuen. Jeg så den vilde bøffelsvømme i floden, men strømmen rev ham messer. Han drev med vildendernes flok, der flod i været, hvor vandet styrtede. Bøfflen måtte ned. Det synes jeg om, og blæste storm, så de ur gamle tre sejleder blev til sponer. Og ærnet har du ikke bestilt, spurte den gamle. Jeg har slået koldbytter i savanderne. Jeg har klappet de vilde heste og rystet kokosnødder. Jo, jo, jeg har historie at fortale. Man skal ikke sige alt, hvad man ved. Det kender du jo nok, du gamle. Og så køsede han sin moder, så hun nær var gået bære over. Han var ikke nok en vilddrejning. Nu kom sønnenvinden med turban og flyvende beturinkarpe. Øh, er jeg dygtig koldt herinde, sagde han, og kastede brandetilen. Man kan mærke, at Nordenvinden er kommet først. Øh, så hætter man, kan stare i en isbjørn, sagde Nordenvinden. Du, selv en isbjørn, svarede sønnenvinden. Øh, på det sige posen, spurte den gamle. Sæt dig på stenen der, og fortæl hvor du har været. I Afrikaminmoder, svarede han, jeg var med hården torterne på løvigakt i kaffernes land, hvilket græs der grovede på sletten, grønt som en oliven, der dansede knugen, og strusen løbede løb mæmmer, men jeg er dog raskere tilbens. Jeg kom til ørknen, til det gule sand, der ser ud som på havesbund. Jeg traf en karavane, de slagtede der sidste camel for at få vand til at drikke, men det var kun lidt, de fik. Solen brændte for oven, og sandet stikte for neden. Ingen grænse havde den udstrakte ørken. Der boldtræder mig i det fine, løse sand, og virvlede det op i store støtter. Det var han dans. Du skulle have set, hvorfor knyt de dromedarer stod, og købmanden trak kaffteren overhovedet, han kastede sig ned for mig, som fra alla, sin Gud. Nå, de begravede, der står en pyramide af sand over til Malle sammen. Når jeg en gang blæser den bort, skal solen blare i de vide ben. Der kan de rejsene se her har før været mennesker. Ellers kan man ikke tro det i ørknen. Du har altså kun gjort ordent, søge moderen, Mars i posen, og før han viste det, havde hun sønnen vændt omlivet og i posen. Den væltede rundt omkring på gulvet, men hun satte sig på den, og måtte den lægge stil. Det er nogen reske drejninge hun har, sagde prinsen. Jeg er så mensvaret hun, og ave dem kan jeg. Der har vi den fire. Det var Østenvinden. Han var klædt som en kineser. Når kommer du fra den kant, sagde moderen. Jeg troede, du havde været i paradisets ave. Der flyver jeg først hen i morgen, sagde Østenvinden. I morgen er det hundre år siden, jeg kommer nu fra Kina, hvor jeg har danset om porcellens tåne, så alle klokkerne klingede. Nede på gaden fik impedsmændende pryl, bambusrør blev slitt på deres skuldre, og det var folk fra den første til den lignede grød. De skrej. Mange tak, min fader lige velgører, men de mente ikke noget med det, og jeg ringede med klokkerne og sagde, ting, tange du. Du altså kåde på det, sagde den gamle. Så godt du i morgen kommer til paradisets ave, det hjælper altid på din danelse. Dræk så dygtig der vistommens kilde, og tage en lille flaske fuld med hjem til mig. Det skal jeg, så er Østenvinden. Men hvorfor har du nu puttet min broder fra sønnen ned i posen? Fremme ham, han skal fortælle mig om fuld Føeniks. Den fuld ved prinsessen i paradisets ave vil altid høre om, når jeg har været hundre år gør vi sit. Luk posen op, så er du min sødeste moder, og jeg skal fre, at der to lommer fulde er te, så grøn og frisk, som jeg har plukket den på stedet. Når for teens skyld, og fordi du er min kæle dække ved at åbne posen, og det gjorde hun, og sønnenvinden krydte ud, men han så ganske slukkøret ud, fordi den fremmede prins havde set det. Der har du et palmeblad til prinsessen, sagde sønnenvinden. Det blad har den gamle fuld Føeniks og den eneste, der var i verden givet mig. Han har med sit næbriset deri hele sin levnesbeskrivelse, de hundre år han levede, og nu kan hun selv læse sig til det. Jeg så, hvor fuld Føeniks selvstark i sin ræde sad og brændte op som en hindus kon, hvor dog de tørre græn i knaget, der var en røg og en duft, til sidst slog alt de lue, og den gamle fuld Føeniks blev til aske. Men hans æg lå gluene røg i ilden. Det revnede med et stort knal, og ungen fløj ud. Og nu er den regent over alle fuldene, og den eneste fuld Føeniks i verden. Han har bidt hullig palmeblad, at jeg gav dig, og det er hans hilsen til prinsessen. Lærs nu få noget at leve af, sagde vindens mode, og så sat de alle sig til at spise, at den stekte jord, og prinsen sad ved siden af østenvinden, for blevet de snart gode venner. Hør si mig en gang, sagde prinsen. Hvad er det for en prinsesse, jeg bliver talt så meget om, og hvor ligger paradiseshave? Hoho, sagde østenvinden. Vil du derhen? Ja så flyv du med mig i morgen. Men det må jeg ellers sige dig. Der har ingen mennesker været siden ad om at evas tid. Dem kender du jo nok at din bil blir historie. Jeg visst, sagde prinsen. Den gang de blev for jagne, sang paradiseshave ned i jorden, men den behåld sin varme solskind, sin milde luft, og alt sin herrelighed. Fjernes dronning bor derinde, der ligger lyksadelighedens ø, hvor døden aldrig kommer, og hvor der er dejligt at være. Sæt dig på min ryk i morgen, så skal jeg tage dig med. Jeg tænker, at den nok lader sig gøre. Men nu må du ikke snakke mere, for jeg vil sove, i den tidlige morgenstund vognede prinsen, og blev ikke lidt betuttet, ved at han allerede var højt op over skygerne. Han sad på ryggen af Østenvinden, der nok så ærligt holdt på ham, og de var så højt i værdet, at skovet og marker, floder og søer tog sig ud som på et stort illuminerede landkort. God morgen, sagde Østenvinden. Du kunne ellers gerne sove lidt i nu, for der er ikke meget at se på det flade land under os, uden at du har lyst til at tale kirker. De står som kridtprækker nede på det grønne bræt. Det var marker og enge, han kaldte det grønne bræt. Det var uartigt, at jeg ikke fik sagt for vel til din moder, og dine brødder, sagde prinsen. Når man sover, har man unskyldt, sagde Østenvinden, og derpå flod de endnu raskere afsted. Man kunne høre det på toppen af skovene, når de får henover dem restelige alle græne og blad, og man kunne høre det på havet og sygerne, til hvor de fløj, veldtede bølgerne højere, og de store skibe nejde dybtige vandet som svømmende svaner. Mod aften, da det blev mørkt, så det morsomt ud med de store byer. Lysene brændte dernede snart her og snart der. Det var akkurat som, når man har brelt et stykke papir, og ser de mange små ilgenister, hvor de er børn og går af skole. Prinsen klappede i hænderne, men Østenvinden bad ham lavere med det, heller har holdt sig fast, heller skulle han let falde ned og blive hængende på et kirkespir. Ørenen i de store skove fløj nok så lett, men Østenvinden fløj lettere. Kursakken på sin lille hest jord er sted over sletterne, men prinsen jo anderledes af sted. Nu kan du se Himalaya, så er Østenvinden, det er det højste bjerg i Asien. Snart skulle vi nu komme til paradises have, så dredde de mere sydeligt og snart duftede der krøderier og blomster, fien og granadebler voksede vildt, og den vilde vineranke havde blå og røde droger. Her sted de begge tog ned, stragte sig i de bløde græs, hvor blomsterne nickede til vinden, ligesom de ville sige, velkommen tilbage. Er vi nu i paradises have, spurte prinsen? Nej, visst ikke, svarede Østenvinden. Men nu skal vi snart komme dig. Ser du fjelvæggen der, og den store hule, hvor vinerankerne hænger som store grønne gardiner? Der skal vi ind igen. Svøb dig i din karbe. Her brander solen, med en et skridt, og det er isnene koldt. Folen som streifer forbi hulen, har den ene vinge herude i den varme sommer, og den anden er ene i den kolde vinter. Så det er var ind til paradises have, spurte prinsen. Nu gik de ind i hulen, ho, for det var isnene koldt, men det var addov ikke længe. Østenvind bregte sine vinger ud, og de lyste som en klar stil. Nej, hvilke hule, de store stenblokke, som vandet drøbbede fra, hange over dem i de for underliste skigelser. Snart var der så snevert, at de måtte kryppe på hænder og føder. Snart så højt, og udstragt som i den frie luft. Det så ud som gravkapeller, med stumme og ovlpiper, og fra stenede fænder. Vi går nok dødens vej til paradises have, sagde prinsen. Man Østenvind svarede ikke et år, pegede fremad, og det dejligste blå lys strålede dem i møde. Stenblokken overnår dem blev mere og mere end tåget, der til sidst var klar, som en hvid sky i måneskin. Nu var de i den dejligste milde luft, så frisk som på bjergerne, så duftende som ved dalens roser. Der strømmede en flod så klar som luften selv, og fiskene som var syld og gul, pur på røde ål, der skød blå ignis, der ved værbøjning, spillede dernede i vandet, og de brede åkaneblade havde regnbulens farver. Blomsten selv var en rødgul brændende lue, som vandet gav næring, ligesom olien for lampen bestandet til at brænde. En fast brug af marmer, men så kunstigt og fint udskåren, som var den gjorde da kniplængere og glasperler, førte over vandet til lyksalighedens ø, hvor paradises havet blomstredde. Østenvind tog prinsen på sine arme, og bare ham da over. Der sang blomster og blade de skønneste sange fra hans barndom, men så svulmende dejligt, som ingen menneskelige stemme her kan synge. Var det palmetræer, eller kæmpe store vandplanter har grovet, så saftig og store træer havde prinsen aldrig set før. I lange krense hangte de forånderligste slyngplanter, som de kun findes afbildet med farver, og guld på randen af de gamle helgenbøger, eller snor sig der igennem begyndelsesbåsdagerne. Det var de seelsomste sammensætninger af fule, blomster og snørkler. I græset tæt ved stod den flok på fule med udbregte strålende hæler. Jo, det var rigtig nok så. Nej, da prinsen rørte ved dem, mærket han, at det ikke var dyr, men planter. Det var store skrepper, da her strålet som på fuldens dejlige hale. Løven og tijeren sprang lige smidige kærtemelm grønne hække, da duftede som epletrædes blomster. Og løven og tijeren var tamme, den vilde skovdue skinnede som den skønneste perle, baskede med sine vinger løven på mangten, og antiloten, der ellers er så sky, stod og nickede med hovedet, ligesom den også ville lege med. Nu kom paradises fe, hendes glæder strålet som solen, og hendes ansigt var mildt, som en glad moders, når hun ret er lykkelig over sit barn. Hun var så ung og smuk, og de dejleste piger, ved at med en lysende stjerne i håret, fuldte hende. Østen vinden gav hende det skrevende blad fra fuldføgnings, og hendes øjne funklede og glæde. Hun tog prinsen ved hånden, førte ham ind i sit slott, og hende farver som det præchtigste tulipan blad holdt mod solen, loftet selv var ens stor strålende blomst, og jo mere man stjerede op i den, det stod dyber og syndes dens bære. Prinsen trotte hen til vinduet, og så igennem en af ruderne, da så han kunskabens træ med slangen, og hader mig i, hvad stod tæt derved. Er de ikke for jane, spurte han, og fens miglede, og forklared ham, at på hver rude havde tiden således brent sit billede, men ikke som man plejede at se det. Nej, der var liv deri, træernes bladet rørte sig, menneskene kom og gik som i et spejlbillede, og han så igennem en anden rude, og der var Jacobstrøm, hvor stigen gik lige ind i himlen, og englene med store vinger svevede op og ned. Ja, alt var der var sket i denne verden levede og rørte sig i glasruderne. Så kunstige malerier kunne kun tiden indbrenne, fens miglede, og førte ham ind i en sal, stor og høj. Dens vægge syntes transparente malerier, med det ene ansigt dejligere end det andet. Det var miljoner og lykkelig, der smilede af sammen, så det flød sammen i én melodi. De allerøverste var så små, at de syntes mindre end den mindste rosenknub, når den tegnes som en præk på papiret, og midt i salen stod et stort træ, med hængende ybige græne, gylne ebler, store og små, hang som appelsiner mellem de grønne bladet. Det var kunskabens træ, at viss frugt adermariva havde spist. Fra hvert blad drypede en skinnende rød duktrope. Det var som om træet grad blod i torre. Lad os nu stige i båden, sagde Fén. Der ville vi nydde for friskninger ude på desvulde menne vand. Båden gynger. Kommer der jo ikke afstedet, men alle verdens lande glider forbi vore øjne. Og det var underligt at se, hvor ledes hele kysten bevægede sig. Der kom de høje, snedækkede alber, med skyer, og sorte græntræer. Hårnede klang så dybt og ved modigt, og hyrten jødelede smugt i dalen. Nu både banantræerne deres lange hængende græne ned over båden. Kuldsorte svaner svømmet på vandet, og de selsomste dy og blomster viste sig på strandbredden. Det var Nyhålland, den 5. verdenstil, der mand udsigt til de blå bjerveglede forbi. Man hørte præsternes sang, så de vile stans til lyden af trummer og bindtuber, Egypternes pyramider, der ravede ind i skyerne, omstyrdede søjler, og svingser, halvt begravid i sandet, sejlede forbi. Nordlysende brænde over nogens jøkler. Det var et fyrvækkeri, som ingen kunne gøre efter. Prinzen var så lyksalig. Ja, han så i hundrede gange mere end vi her fortæller. Og altid kan jeg blive her, spurte han. Det er beror på dig selv, svarede fejen. Det er som du ikke som adermlader der friste til at gøre det forbudne. Der kan du blive her altid. Jeg skal ikke røre æblerne på kunskabens træ, sagde Prinzen. Har jo tusinde frugter skønne som de. Prøv dig selv, og er du ikke stærk nok, så følg Østen vinden som bragt dig hertil. Han flyver nu tilbage og kommer her i hundrede år. Den tid vil på dette sted gå for dig, som var det kun hundrede timer. Men det er lang tid for fristelsen og sønnen. Hver aften, når jeg går fra dig, må jeg tilråbe dig, følg med. Jeg må vinke med hånden af dig. Man bliv tilbage. Gå ikke med. Til da vil ved værd skridt din længsel blive større. Du kommer i salen hvor kunskabens træ grover. Jeg sover under den stuftene hængende græne. Du vil bøj dig over mig. Jeg må smile. Man trykker du et køst på min mund, da jeg sønker parer de så dybtige jorden, og det er tapt for dig. Ørkenen skar bevind ved omsugte dig. Den kolde regn drøbbe fra dit hår. Sover længsel bliver dit arvelåd. Jeg bliver her, sagde prinsen, og Østenvind kyssede ham på panen, og sagde, være stærk. Så samles vi her igen om hundrede år. For vel, og Østenvind bredte sine store vinger ud. De lysede som korenmågen i høsten. Eller nordlyset i den kolde vinter. For vel, for vel, klangte for blomster og træer. Storker og pelikaner flor i rækker, som flauerne bund, og fulgte med til grænsen af havet. Nu begynder våre danse, sagde fejen. Ved slutningen, hvor jeg danser med dig, vil du se, i det solen sønker, at jeg vinker af dig. Du vil høre mig tilråbe dig, følg med. Men gør det ikke? I hundrede år, må jeg hver aften gentage det. For hver gang den tid er omme, vinder du mere kraft. Til sidst tænker du aldrig mere dig på. I aften er det den første gang. Nu har jeg advaret dig, og fejen førte ham ind i en stor sal, af vide gennemsægtige lille. De gule støvetråde i hver, var en lille gule harbe, som klang med strengelød og fløjtetoner. De skønneste piger, svevende og slanke klæd i bølgende flor, som man så de dejlige lemmer, svevet i danset, og sang om, hvor herrligt det var at leve, og at de aldrig ville dø, og at paradises have skulle evigt blomstre. Og solen gik ned, den hele himmel blev ét guld, der kan alligejernes skære som den dejliste rose, og prinsen drakker den skummende vin pigerne raktet ham, og han følte en lyksalighed, som aldrig før. Han så, hvor salens baggrund åbnede sig, og kunskabens træ stod i en glans, der blindede hans øje. Sang derfra var blød og dejlig, som hans modere stemme, og det var som om hun sang, mit barn, mit elskede barn, da vinkede feen, og ropte så kærligt. Følg mig, følg mig, og han styrte hende imod hende, glemte sit lyfte, glemte alt den første aften, og hun vinkede og smilede. Duften, den krydderne duft, rundt om blev mere stærk, harberne tonede langt dejliger, og det var som om de millioner af smilende hoveder i salen, hvor træet grovede, nickede og sang. Alt bør man kende, mennesket af jordens herre, og det var ikke længere blodtårer, der faldt fra blædende på kunskabens træ. Det var røde, funkle nesterner, synes han. Følg mig, følg mig, lød de bevende tonede, og ved værdskrit brændte prinsens kænderheder, og hans blod bevede så stærkere. Jeg må, sagde han, det er jo ingen søn, kan ikke være det, hvorfor ikke følge skønhed og glade, se hende sove vælger, der er jo indtæt tabt, når jeg kun lader være med at køse hende, og det gør jeg ikke, jeg er stærk, jeg har en fast vilje, og fe en kastede sin strålende dragt, både grænene tilbage, og et øjeblik efter, hvor hun skju, derinde. Jeg har endnu ikke sønne, sagde prinsen, strå han grænene til side, der så hun allerede, dejlig, som kun fe end i paradises have, kan være det, hun smiglede i drømme, han bødde sig ned over hende, og så togende beve mellem hendes øjenhår. Græder du over mig, viskede han, græd ikke, du dejlige kvinde. Nu begriber jeg først paradises lykke, den strømmer gennem mit blod, gennem min tanke, chirubens kraft, føler jeg i mit iortiske legme, lad det blive evig nat for mig, et minut som dette, er ride dog nok, og han kødsede torren af hendes øje, hans mund rørte ved hendes. Da lødder tortens græld, så dybt og skrækkeligt, som ingen har hørt det før, og alt styrtede sammen, den dejlige fe, det blomsterne paradis sank, det sank så dybt. Han så det synke i den sårste nat, som en lille skinnende stjerne strålede det langt bordte. Dødskulden gik igennem hans lemmer, han lukket sit øje, og lå længe som død. Den kolde regn faldt på hans ansigt, den skarpe vind blæster om hans hoved. Der ventede hans tanker tilbage, hvad har jeg gjort, sukket han, jeg har sønne som ædder, sønne, så paradises sunket dybt og ned. Han åbnede sit øje, stjerne langt bordte, stjerne der funklede som det sunkne paradis, så han i nu, men det var morgens stjerne på himlen. Han rejste så op, og var i den store skår, nær ved vindens hule, og vindens måder sad ved hans side. Hun så vred ud, og lyftede sin arm i været. Allerede den første aften, så er hun, da jeg tænkte, at jeg nok. Ja, var du menedreng, så skuld du nu i prosen. Der skal han komme, så er døden. Det var en stærk gammel mand, med en leehånden, og med store sortet vinger. Øelikisten skal han lægges, men ikke nu. Jeg mærker ham kun. Lad ham da, en stund vandre om i verden, afsoende sin søn, blive god, og bedre. Jeg kommer en gang, når han da mindst venter det, putter jeg ham i den sort elikiste, sætter den på mit hoved, og flyver op mod stjernerne, og sætter blomsterer paradisets havet, og er han god og frem. Da skal han træde dig ind, men er hans tankeon, og hjertet endnu fuldt af søn, synker han med kisten dyber en paradisets sank, og kun hver tusinde år henter jeg ham igen. For at han må synke dyber, eller blive på stjernen den funklende stjerne, deroppe. Slut på, paradisets havet af H. C. Andersen. Hvad fattergør? Det er altid det rigtige. Fortælling af H. C. Andersen fra 1861, dette er en LibriVox-inspilling, alle LibriVox-inspillinger er offentlig eindom, for yderligere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Inlæs det Kristoffer Hunstal, lydbro.com 2007 Nu skal jeg fortælle dig en historie som jeg har hørt, da jeg var lille, og hver gang jeg siden har tænkt på den, synes jeg, at den er blevet en meget kønere, for det går med historier ligesom med mange mennesker, de bliver kønere og kønere med alleren, og det er så fornøjligt. Du har jo været ude på landet, du har set et rigtigt gammelt bundehus med strottag, mus og urter, der vokser af sig selv, en storkeræde, der er på rykningen, storken kan man ikke onvære, væggene er skæve, vinduerne lave, ja, der er kun et eneste, der kan lukkes op, bageånden strutter frem, ligesom en lille tyk med æve, og hyldebusken heller henover gæret, hvor der er en lille pyrt vand med en an eller el-ænger, lige under det knudret pile træ, ja, så er der en lænkehund, der gører alleren vær, netop sådan et bundehus, var der ude på landet, og i det boede par folk, bundemand og bundekone, i hvor lidt de hadede, kunde de dog onvære et stykke, det var en hest, der gik og græssede på landevejskryften, fader redd på den til byen, naborne lånte den, og han fik tjeneste for tjeneste, og han nok mere tjenesom for dem at sælge hesten, eller bytte den for et eller andet, der endnu mere kunne være dem til gavn. Men hvad skulle det være? Det vil du fatter best forstå, sæg kone, nu der marked i købstaden, ridd du dig ind, få pengene for hesten, eller gør et godt bytte, som du gør, er det altid det rigtige, ridd til markedet, og så band hun hans halsklude, for det forstod hun dogbeder, hun band med dobbelsløjfe, så det så gav land ud, og så pus ud hun hans hatt, med sin flade hånd, og hun køssede ham på hans varme mån, og så redd han afsted på hesten, som skulle sælges, eller byttes bort, i år fatter forstod det. Solen brændte, der var ingen skyer op, var en støvede, og der var så mange markedsfolk, til vånds og til hest, det var en solhed, og der var ikke skykkeskaft på vejen. Der gik ikke at dreve en kog, den var så nydelig, som en kog kan være. Den giver hvis diglig mælk, tænkte bundemanden, det kunne være et ganske godt bytte, at få den. Ved du, hvad du med kogen, sagde han, skulle vi to ikke tale lidt sammen? Ser du, en hest, tror jeg nok, koster mere end en kog. Maren, det er det samme, jeg har mere gavn af kogen, skal vi bytte? Jeg nok, sagde manden med kogen, og så byttede de. Nu var det ikke gjort, og så kunne bundemanden have vendt om. Han havde i udrette, hvad han ville. Maren, da han nu engang hadet betændt, at ville komme til markedet, så ville han komme til markedet, bare for at se på det. Og så gik han med sin kog. Han gik rask til, og kogen gik rask til, og så kom de snart til at gå, og så gik det for. Det var et godt for, godt i stand, og godt med ul. Det gad jeg nok eje, tænkte bundemanden. Det ville ikke komme til at savne græsning på vores grøftekant, og til vinter kunne man tage det ind i stuen hos sig. I grunden var det rigtig, at jeg også holde for, og holde kog. Skal vi bytte? Ja, det ville da nok manden, der vi stenten så han en mand med en stor gos under armen. Det er en svære en, du har der, sagde bundemanden. Den har både fjeg og fedt. Den kunne tage sig godt ud i tøjre ved vores vandbyt. Den var noget for, hvor modere samles grællinger til. Hun har tit sagt, bare vi havde en gos, og nu kunne hun da få den, og hun skal få den. Vil du bytte? Jeg giver dig fåret for gosen, så ville da den anden nok, og så byttede de. Bundemanden fik gosen. Nær ved byen var han. Trængslen på varing tog til. Der var han mylder af folk og fe. De gik på vej og på grift, lige op i bundemandens kartoffler, hvor hans høne stod tøjret for, ikke i forskrekelse og forvildelse, og blev borte. Det var en stumbrumpet høne, der blinkede med det ene øje, så godt ud. Jeg tænkte, der ved, kan jeg ikke sige, men bundemanden tænkte, da han så hende, hun er den skønneste høne, jeg endnu har set. Hun er kønner af en præstens lækkehøne. Den gad jeg nok arge. En høne finder altid et korn. Den kan næsten sørge for sig selv. Jeg tror, det er et godt bytte, om jeg fik den for gosen. Skal vi bytte, spurte han. Bytte, sagde den anden. Ja, det var jo ikke så galt, og så byttede de. Bundemanden fik gosen, og bundemanden fik høne. Det var en hel del, han havde udrettet på den rejse til byen, og varmt var det, og træt var han. En drøm og en bidbrød trænkte han til. Nu var han ved kronen. Der ville han ind, men krokalen ville ud. Ham mødte han lige i døren, men pose svingende fuldt af noget. Hvad har du der? spurte bundemanden. Rådende æbler, svarede kalen. Det var en hel sæk fuld til svingende. Det er da en farlig mængde. Det synes unde jeg mor. Vi havde jo i fjord kun et eneste æble på det gamle træ ved tørvehuset. Det æble skulle gemmes, og det stod på dravkisten til det sprak. Det er altid en velstand, sagde vores mor. Her kunne hun få velstand og se. Ja, jeg kunne åne hende det. Jeg var gyr, spurte kalen. Hvad giver? Jeg giver min høne. Jeg giver min høne i bytte, og så gav han hønen i bytte, og fik æblerne, og gik ind i krogstuen, lige i hen til skængten. Sin sæk med æblerne stillede han op mod kakkelovnen, og der var lagt i. Det betængte han ikke. Mange fremmede var i stuen. Heste handler, stude handler, og to englænder, og de er så rige, at deres lommer revner og guldpenge. Ved mål gør de, og nu skal du høre. Sus, sus! Hvad var det for en lyd ved kakkelovnen? æblerne begyndte at stege. Hvad er det? Ja, det fik de, der snart har vide. Hele historien om hesten, der var bytet borts for kogen, og lige ned til de rådende æbler. Nej, det er for knups af mutterne, du kommer hjem, sagde englænderne. Der er vel ikke et hus. Jeg får køst, og ikke knups, sagde bonemanden. Hvor, mor vil sige? Hvad gør, er det rigtige? Skal vi vade, sagde de, guldmøndig punvis, hudenrød pun er et skibpund. Det er nok at give skæppenfuld, sagde bonemanden. Jeg kan kun stille skæppenfuld med æblerne, og mig selv, og mutterne med. Men er han det, der mere end et strygmål? Det er et topmål. Top, top, sagde de, og så var vedmålet gjort. Krogmandens vogn kom frem, englænderne kom op, bonemanden kom op, og de rådne æbler kom op, og så kom de til bundens hus. God aften, mor. Tak, far. Nu har jeg gjort et bytte. Ja, du forstår det, sagde bonekonen, to ham om livet, og glemte både pose og de fremmede. Jeg har byttet hesten bort fra en kog. God skal lov for melken, sagde konen. Nu kan vi få melkemad, smør og ust for bordet. Ja, man kog'n har jeg byttet igen for et for. Det er jeg bestemt også bedre, sagde konen. Du er altid betænksom. Til et for har vi juist fullt op agressning. Nu kan vi få for og melke for, og ust og ulnes drømper, og ul natrøje. Den giver kog'n ikke. Hun taber hårdende. Du er en enderligt betænksom man. Man ford har jeg byttet bort fra en gos. Skal vi virkelig have mårten gos i år lillefatter? Du tænker altid på fornøjmer. Det er en øn de tanker er der. Gosen kan stå i tøjer, og blive endnu mere fed til mårten's dag. Man er en gos, har jeg byttet bort for en høne, sagde mannen. Høne, det var et godt bytesag, konen. Høen lægger æg den ru'er ud, vi får kylænger, vi får hønsegår. Jeg er just så enderligt ønsket mig. Jeg er, men høne byttede jeg bort foran pose rådne ebler. Nu må jeg køse dig, sagde konen, tak min egen man. Nu skal jeg fortælle dig noget, da du var afsted tænkt dig at på at lave et rigtig godt måltid til dig, æg i kage med purløg, ægene had jer, løgene mangled jer, og så gik jeg over til skoleholderns. Der har de purløg ved jer, æg i det søde asen, jeg bad om at lovne. Lovne, sagde hun, ingen ting grov i vår have, æg en gang et rådande ebler, æg det kan jeg lovne hende. Men nu kan jeg lovne hende ti, jeg er en helt poseful, det er grinfar, og så kystede hun om lige midt på munden. Det kan jeg lige, sagde englænderne, altid ned og bakke, og altid lige glad. Og så betal de et skip på en guldpenge til bundemanden, som fik køs og ikke knups. Jo, det lønner sig altid, at konen indser, og forklarer, at fatter er den klogeste, og hvad han gør, er det rigtige. Se, det er nu en historie, den har jeg hørt som lille, og nu har du også hørt den, og ved, at hvad fatter gør, det er altid det rigtige. Slut på, det gør, det er altid det rigtige. Fortælling er H. C. Andersen Lille Claus, og Stor Claus Det er en LibriVox-inspilling. Alle LibriVox-inspillinger er offentlig egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Eventyr fortælling er H. C. Andersen 1835 Indlæst af Kristoffer Hundstal lydbro.com 2007 Der var i en by to mænd, som Bække hadet selv samme navn. Bække to havde de Claus. Men den ene eget fireheste, og den anden kun en eneste hest. For nu at kunne skille dem fra hinanden, kaldte man han som havde fireheste den Stor Claus, og han som kun havde den ene hest Lille Claus. Nu skulle vi høre, hvorledes de to havde det, for det er en virkelig historie. Hele ugen igennem, må det Lille Claus pløje for Stor Claus, og låne ham sin eneste hest. Så hjælp Stor Claus ham igen, med alle sine fire, med han kun en gang om ugen, og det var ham søndagen. Hursa var smelet Lille Claus med sin pisk over alle fem heste. De var jo nu så godt som hans, den ene dag. Solen skinnede sig dejligt, og alle klokker i kirketåne ringede til kirke. Folk var så pyntet, og gik med salmebo under armen, henfor at høre præsten prædike, og de så på Lille Claus, der pløgede med fem heste, og han var så fornård, at han smelede igen med pisken, og råbte hyp alle mine heste. Det må du ikke sige, sagde Stor Claus, for det er jo kun den ene hest, der er din. Man, da der igen gik nogen forbi til kirke, glemte Lille Claus, at han ikke måtte sige det, og råbte da hyp alle mine heste. Ja, nu vil jeg bedt at lave ære, sagde Stor Claus, for sier du det ene ugen gang, så slår jeg din hest fra panden, så den skal lægge død på stedet. Da er det forbi med den. Jeg skal som en ikke sige det mere, sagde Lille Claus. Men da der kom folk forbi, og din ikke havde gået dag, blev han så fornård, at han havde fem heste til at pløje sin mark, og så smelvede han med piskene og råbte, hyp alle mine heste. Jeg skal hype dine heste, sagde Stor Claus, og to tøjer kølen, og slå Lille Claus eneste hest fra panden, så den faldt om, og den var ganske død. Æk, nu er jeg slet ingen hest mere, sagde Lille Claus, og gav sig til at græde. Siden floed han hesten, og lød den godt tørre i vinden, putte den så i en pose, som han tog på naken, og gik ad byen til, for at sælge sin hestehud. Han havde såster en lang vej at gå, skulle igennem en stor mørksgård, og nu blev det et frygtligt undvær. Han gik ganske vild, og før han kom på den rette vej var det aften, og alt for langt til at komme til byen, eller hjem igen, før det blev nat. Tæt ved vej en lån stor bundegård, skåderne udenfor, var skudt for vinduerne, magen lysede kunne dog ovenfor skimtes ud. Der kan jeg vel få lov at blive natten over, tænkte Lille Claus, og gik hen for at banke på. Bundegården lukket op, men da hun hørte hvad han ville, sagde hun, at han skulle gå sin vej, hens mand var ikke hjemme, og hun tog ikke imod nogen fremmede. Når, så må jeg da lægge udenfor, sagde Lille Claus, og bundegården lukket døren for ham. Tæt ved stod en stor høstak, og mellem den og huset, var bygget lille skure med et flats trådtag. Der kan jeg lægge op, sagde Lille Claus, da han så taget. Det er jo en dejlig seng. Storken flyver vel ikke ned og bidrer mig i benene, for der stod en levende stork op i puttage, hvor den havde sin ræde. Nu krøb Lille Claus op på skure, hvor han lov at vente sig for at lægge rigtig godt. Træskåretne for vinduerne sluttede ikke oven til, og så kunne han se lige ind i stuen. Der var dækket et stort bord, med vin og stej, og så den en dejlig fisk. Bundekonen og dejnen sad til bords, og ellers lette ingen andre, og hun skænkede for ham, og han stakk på flasken, for det var noget han holdt af. Vem der dog kunne få noget med, sagde Lille Claus, og ragtede hovedet lige hen mod vinduet. Gud, hvilken dejlig kage han kunne se stå derinde. Jo, der var Gile. Nu hørte han en komridende på landevejen hen imod huset. Det var Bundekonens mand, som kom hjem. Det var så den en god mand, men han havde den for under lige sygdom, at han aldrig kunne tåle at se dejne. Kom dejne dejne for hans øjne, blev han ganske rarsende. Derfor var det også, at dejnen var gået ind for at sige goddag til konen, da han viste manden ikke var hjemme. Og den gode kone satte derfor al den dejligste mad, hun hadet for ham. Da de nu hørte manden kom, blev de så forskrækket, og konen bag dejnen kryg bened i en stor tomkiste, der stod hende i hjørnet. Det gjorde han, for han viste jo, at den stakkelsman ikke kunne tåle at se dejne. Konen gæmte gesvindt alt den dejlige mad og vin ind i sin bageovn, for havde manden fået den at se, så havde han nok spurgt, hvad det skulle betyde. Og ja, så gede Lille Claus op på skuret, da han så alt midden blive borte. Er der nogen deroppe, spurte bundemanden og kiggede op på Lille Claus. Hvorfor ligger du der? Kom heldere med ind i stuen. Så fortalte Lille Claus, hvordan han havde forvildet sig og bad ham om at måtte blive natten over. Ja, visst, bundemanden. Men nu skulle vi først have lidt at leve af. Konen så meget venligt imod den begge, dækket et langt bord og gav dem et stort fad grød. Bundemanden var sulten og spiste med rigtige appetit, men Lille Claus kunne ikke rigtig lavere med at tænke på den dejlige stej, fisk og kage han viste stået ind i ovnen. Under bordet ved sine føder, havde han lagt sin sik med hestehuden i, for vi ved jo, at den var gået hjemmefra med for at få den sålt i byen. Grøden ville slet ikke smage ham og så trotte han på sin pose og den tørre hud i sikken, knirketet ganske højt. Hys, sagde Lille Claus, til sin sik, men trotte de samme på den igen, så det knirketet meget højere end før. Nej, hvad har du i din pose, spurte bunden igen. Åh, det er en trålmand, sagde Lille Claus. Han siger, at vi ikke skal spise grød. Han har hekset hele ovnen fuldt af stejfisk og kage. Hvad for noget, sagde bunden, og lukket gesvindt ovnen op, hvor han så alt den dejlige mad, konen havde gænt, men som han nu troede, at trålmanden i poseen havde hekset til dem. Konen tør ikke sige noget, men satte straks maden på bordet, og så spiste de at både fisken og stejn og kagen. Nu trotte Lille Claus på sin pose og huden knirkede. Hvad siger han nu, spurte bunden? Han siger, sagde Lille Claus, at han også har hekset tre flasker vin til os. De står hende i krogen ved ovnen. Nu måtte konen tage vinen frem, hun havde gæmt, og bunde manden drak, og blev så lystig. Sådan en trålmand, som Lille Claus havde i poseen, ville han da grumme gærne ej. Kan han også hekse fanden frem, spurte bunden, omgåde jeg nok se, for nu er jeg lystig. Ja, sagde Lille Claus, min trålmand kan alt hvad jeg vil for lange. Ikke sandt du, spurte han, og trotte på poseen, så det knirkede. Kan du høre, han siger jo? Maden fanden ser så fel ud, at det ikke er ved at se ham. År, jeg har slet ikke bange. Hvorlede skal han vel se ud? Ja, han vil vise sig ganske livagtig som en dejn. Ho, sagde bunden, det var fælt. I må vide, at jeg ikke kan tåle os i dejne. Maden, det er han nu det samme. Jeg ved jo, at det er fanden, og så finder jeg mig vel bedre i det. Nu har jeg korræs. Men han må ikke komme og fornære. Nu skal jeg spørge min trålmand, sagde Lille Claus. Trotte på poseen, og holdtidører til. Han siger han. Han siger, at I kan gå hen og lukke kisten op, der står i kroven. Så vil I forfanden at se, hvor han kukke lurer. Men I må holde på lovet, at han ikke slipper ud. Vil I hjælpe mig med at holde på det, sagde bunden, og gik hen til kisten, hvor konen havde gemt den virkelig dejn, der sad og var så bange. Bunden lyftede lovet lidt og kiggede ind under det. Ho, skrej han, og sprang tilbage. Jo, nu så jeg ham. Han ser sig ganske ud som vores dejn. Nej, det var for skrejkeligt. Det må da drikkes på. Og så drak de endnu til langt ud på natten. Den trålmand må du sælge mig, sagde bunden. For langt får den alt, hvad du vil. Jeg vil give dig straks en hel skibepenge. Nej, det kan jeg ikke, sagde Lille Claus. Tænk dig hvor meget en gang jeg kan have af denne trålmand. Ogg, jeg vil så grove med gerne hatten, sagde bunden, og blevet med at bede. Ja, sagde den Lille Claus til sidst. Da du har været så god at give mig husly i nat, så kan det være det samme. Du skal få trålmanden fra en skibepenge, men jeg vil have skibten topfull. Det skal du få, sagde bunden. Men kisten, der har endnu må du tage med dig. Jeg vil ikke have hatten en time i huset. Man kan ikke vide, om han sidder dig i nu. Lille Claus gav bunden sin sik med den tørre hud i, og fik en hel skibepenge, og det tog modt for den. Bundemanden fader ham en også en stor trillebørre til at køre penge og kisten på. For vel, sagde Lille Claus, og så kørte han med sine penge og den store kiste, hvor I endodegnede sad. På den anden side af skoven var han stor dybå. Vandet løb så stærkt af sted, at man knap kunne svømme mod strømmen. Man havde gjort en stor ny broder over. Lille Claus holdt midt på den, og sagde ganske højt, for at dignen ind i kisten kunne høre det. Nej, hvad skal jeg dog med den tossede kiste? Den er så tung, som var der sten i. Jeg bliver ganske træt af at køre den længere. Jeg vil derfor caste den ud i åren. Sejler den hjem til mig, er det gott. Gør den ikke? Så kan det være det samme. Nu tog han kisten med den ene hånd og lyftede lidt på den, ligesom om han ville styrre den ned i vandet. Nej, lad være, ropte dignen ind i kisten. Lad mig bare komme ud. Hu, sagde Lille Claus, og lød som om han blev bange. Han sidder i nu derinde. Så må jeg gesvindt ha' den ud i åren, at han kan drugne. Oh, nej, oh, nej, ropte dignen. Bange, hvis du vil, lad være. Ja, det er en anden sag, sagde Lille Claus og lukket kisten op. Derinde krypt straks ud og støtte den tomme kiste ud i vandet og gik til sit hjem, hvor Lille Claus fik en hel skæbe penge. En havde han jo fået forud og bundemanden. Nu havde han da hele sin trillebørre fuld af penge. Sej den hest fik jeg ganske godt betalt, sagde han til sig selv, da han kom hjem i sin egen stuge, og havde en håb midt på gulvet. Det vil ærre Stor Claus, når han får at vide, hvad rig jeg er blevet ved min ene hest, men jeg vil da ikke lige rent udsigte det til ham. Nu sender han en dreng hen til Stor Claus for at låne et skæbemål. Hvad mån han vil med det, tænkte den Stor Claus, og småte tjæer under bunden, for der kunne hænge lidt ved at det som måltes. Og det gjorde der da også, til da han fik skæben tilbage, og måtte skællinger ved. Hvad for noget, sagde den Stor Claus, og løb straks hen til den lille. Hvor har du fået alle de mange penge fra? Åh, det er for min hestehud, jeg solgte den i aftes. Det var som en godt betalt, sagde den Stor Claus, og løbkes vind hjem, to en ykse, og slog alle sine fire heste for panden, træk huden af dem, og køre det med disse ind til byen. Huder, huder, køb huder, robte han genn gaderne, alle sko-mager og gavre, og kom løbende, og spurte, hvad han ville have for dem. En skæbepenge for hver, sagde den Stor. Er du galt, sagde de alle sammen. Tror du, vi har penge i skæbevis? Huder, huder, hvem vil købe huder, robte han igen, men alle dem som spurte, hvad huderne kostede, svarede han. En skæbepenge, han vil gøre nærærs, sagde de alle sammen, og så tog sko-mageren deres baneramme og gavrene deres skydskind, og begyndte at prøle på Stor. Klaus. Huder, huder, ringede de af ham. Ær, vi skal give dig en hud, der skal spøtte røde grise. Ud af byen med ham, robte de, og den Stor. Klaus måtte skynde sig alt, hvad han kunne. Så prøle havde han aldrig været. Nå, sagde han da han kom hjem. Det skal lille Klaus få betalt. Jeg vil slå ham i hjælp for det. Men hjemme hos den lille Klaus var den gamle bedste mod at død. Hun havde rigtig nok været så arre, og jeg er slem i mod ham. Men han var dog ganske bedrøvet, og tog den døde kone og lavede hende i sin varme seng, om hun ikke kunne komme til liv igen. Der skulle hun ligge hele natten. Selv ville han sæde hende i kroven og sove på en stol. Det havde han gjort før. Som han nu sad det, om natten gik døren op, og Stor og Klaus kom ind med sin øgtel. Han visste nok, hvor lille Klaus seng var, gik lige hen til den og slog mod den døde bestemåde fra panden. I det, han troede, det var lille Klaus. Se så, sagde han. Nu skal du ikke nage mig mere. Og så gik han hjem igen. Det er dog en slem og en mand, sagde lille Klaus. Der ville slå mig i hjælp. Det var godt for den gamle modder, at hun allerede var død, ellers havde han taget livet af hende. Nu gav han den gamle bestemåde og sønders klæderne på. Lånede den hester sin nabo, spændte den for vognen, og satt den gamle bestemåde op i det bæreste sæde, så lydes, at hun ikke kunne færle ud, når han kørte til, og så rolede de af sted gennem skoven. Da solen stod op, var de uden for en stor kro. Han havde fået noget at leve af. Ruhmanden havde så mange, mange penge. Han var da også en meget god mand, men hissi, som da var peber og tog bak i ham. God morgen, sagde han til lille Klaus. Du er tidligt kommet i stadsklæderne i dag. Ja, sagde lille Klaus. Jeg skal til byen med den gamle bestemåde. Hun sidder derude på vognen. Jeg kan ikke få hende i stue. Vi ikke bringe hende et glas mjød. Men i måtale lovlig højt, for hun kan ikke godt høre. Jo, det skal jeg, sagde krogmanden, og skænket et stort glas mjød, som han gik ud med til den døde bestemåde, der var stillet op i vognen. Her er et glas mjød for hende søn, sagde krogmanden. Men den døde kone sagde da ikke et ord, og sad ganske stille. Hør jeg ikke, ropte krogmanden lige så højt han kone. Her er et glas mjød for hendes søn. En ugen gang ropte han det samme, og så nok en gang, men da hun slet ikke rørte sig ud af stedet, blev han vred, og kastede hende glaset lige i ansigtet, så mjødet løb hende ned over næsen, og hun faldt baglæns om i vognen, for hun var kun stillet op, ikke bundet fast. Nå, da ropte den lille klags, og sprang ud af døren, og tog krogmanden i brystet. Det har du slået min bedste måde at hjælpe. Men du se, der er et stort hold i hendes pannet. Oh, det var en ulykke, ropte krogmanden, og så blev de pænderne sammen. Det kommer alt sammen af min hissehed. Såede lille klags, jeg vil give dig en hel skæbepenge og lave din bedste måde at begrave, som om det var min egen. Men tid bare at stille, for ellers hooker de hovedet dammer, og det er så ægelt. Så fik lille klags en hel skæbepenge, og krogmanden begravede den gamle bestemåder, som det kunne være hans egen. Da nu lille klags kom hjem igen med de mange penge, sendte han straks en drøgn over til store klags, i et skæbemål. Hvad har fundet noget, sagde store klags, har jeg ikke slået ham i hjæl. Der må jeg dog selv se efter, og så gik han over med skæben til lille klags. Nej, hvor har du dog fået alle de penge fra, spurte han, og spilede rigtige øjnene op ved at se alle dem, der var kommende til. Det var min bedste måde, og ikke mig du slog hjæl, sagde lille klags. Hende har jeg nu solgt, og fået en skæbepenge for. Det var som en godt betalt, sagde store klags, skyndte sig hjem, tog en ykse, og slå straks sin gamle bedste måde af hjæl, og lavede hende op i vognen, kørte ind til byen, hvor apotekaren boede, og spurte, om han ville købe et dødt menneske. Hvem er det, og hvor har I fået det fra, spurte apotekaren. Det er min gamle bedste måde, sagde store klags. Jeg har slået hende i hjæl for en skæbepenge. Gud bevars, sagde apotekaren, I snakker over i edder, siger der ikke sådan noget, for så kan I miste hovedet. Og nu sagde han ham rigtig, hvad det var for noget skrækkeligt und, han havde gjort, og hvilket slet menneske han var, og at han burde straffes. Store klags blev da så forskrække, at han sprang lige ud af apoteket, ud i vognen, pisket på hestene, og få hjem. Men apotekaren og alle folk troede, at han var galt, og lå dem derfor køre, hvorhen han ville. De skal du få betalt, sagde store klags, ja, det skal du få betalt, lille klags. Og nu tog han, så snart han kom hjem, den største sæk han kunne finde, gik over til lille klags og sagde, nu har du nade mig igen. Først lå jeg mine heste i hjæl, så er min gamle bedste moder, det er al sammen din skyld, men du skal aldrig nade mig mere. Og så tog han den lille klags om livet og putte ham i sin sæk, tog ham så på naken, og ropte til ham, nu går jeg ud og drukner dig. Der var et langt stykke at gå, før han kom til åren, og lille klags var ikke så let og bære. Var han gik lige i tæt forbi kirken, åblet spillede, og folk sang så smukt derinde, så satte store klags in sæk med lille klags i, tæt ved kirkedøren, og tænkte, det kunne jo være ganske godt, at gå ind og høre en salme først, før han gik videre. Lille klags kunne jo ikke slippe ud, og alle folk var i kirken. Så gik han derinde. Ark ja, ark ja, sukket lille klags ind i sækken, han ventes og ventes og ventes og ventes. Men det var ham ikke muligt at få bundet op. I det samme kom en gammel kvædriver med krig vidt hår, og en stor støttekab i hånden. Han drev en hel drift kø og tyre forvandser, de lyk på sækken, som lille klags sat i, så den væltede. Ark ja, sukket lille klags, jeg er så ung, og skal allerede til himmeri, og jeg i stackel, sagde kvædriveren, er så gammel, og kan ikke komme dig nu. Lukk op for sækken, robbede lille klags, kryp i mit sted derind, så kommer du straks til himmeri. Ja, det vil jeg grå med gærende, sagde kvædriveren, og lyst op for lille klags, der straks sprang ud. Vil du så passe kvæd, sagde den gammel mand, og kryp nu ind i posen, som lille klags band for, og gik så sin vej med alle kørerne og tyrerne. Let efter kom stor klags ud af kirken, han tog sin sæk igen på nakken. Synes rigtig nok, at den var blevet så let, for den gamle kvædriver var ikke halvt så tung som lille klags. Var jeg han blevet let og bære? Ja, det er nok fordi, at jeg hørte en salme. Så gik han hen til åren, der var dyb og stor, og kastede sækken med den gamle kvædriver ud i vandet, og robbede efter ham, for han troede jo, det var lille klags. Se så, nu skal du ikke nare mig mere. Så gik han hjemad. Men da han kom hen, hvor var en krydsøde, mødte han en lille klags, som drev af stedet med alt sit kvæ. Hvad for noget, sagde stor klags, har jeg ikke druknet dig? Jo, sagde lille klags, du kastede mig ned i åren for en lille halvtime siden. Men hvor har du fået alt det dejlige kvæ fra, spurte stor klags. Det er søg kvæ, sagde lille klags. Jeg skal fortælle dig den hele historie. Og tak skal du også have, fordi du drukket ned mig. Nu er jeg ovenpå. Jeg er rigtig i rige, kan du tro. Jeg var så bange, da jeg lå ind i sæggen og venten peb mig om ørene, da du kastede mig ned for broen i det kolde vand. Jeg sang lige straks til bundt. Men jeg støtte mig ikke, for dernede vokser det dejligste blødede græs. Det faldt jeg på, og straks blev posen lukket op, og den dejligste jomfru i krig vide klæder, og med grønt grænd som det våde hår tog mig i hånden, og sagde, er du der lille klags. Der har du for det første noget kvæ. En mile ope på vagen står inden helt bedrift, som jeg vil forære dig. Nu så jeg, at oven var en stor landevej for havfolkene, ned på bunden, gik og kørte de lige ud fra søen, og helt ind i landet, til hvor oven ender. Der var så dejligt med blomster, og det friskeste græs, og fiskene som svømmede i vandet. De smuttede mig om ørene, og fuldende i luften, hvor der var pænende folk, og hvor der var kvæ, der gik på grøfter og gære. Men hvorfor du straks gåede heroppe til os igen, spurgte den store klags. Det havde jeg ikke gjort, når der var så nydeligt dernede. Jo, sagde lille klags. Det er just polisk gjort af mig. Du hører jo nok, jeg siger dig. Havpigen sagde, er din mile ope på vagen, og ved vagen mener hun jo åen. For andet sted kan hun jo ikke komme. Står endnu en helt bedrift kvæ til mig. Men jeg ved, hvor åen går i bugter snart her og snart der. Det er jo en helt omvej. Nej, så gør man det kortere af, når man kan det, at komme heroppe på land, og drive tvers over til åen igen. Derved sparer man jo næsten en halv mile, og kommer kesvindere til mit havkvæ. Oh, du er en lykkelig mand, så er det store klags. Tror du også, jeg er for havkvæ, når jeg kommer ned på bunden af åen. Jo, det skulle jeg tænke, sagde lille Klaus. Man, jeg kan ikke bedre dig i sætten hen til åen. Du er mig for tung. Ved du selv gå dig hen, og kryppe ned i prosen, så skal jeg med største fornøjelsekast derud. Tak skal du have, så er det store Klaus. Men for jeg ikke havkvæ, når jeg kommer ned, så skal jeg prøle, der kan du tro. Åh, nej, vær ikke så slem. Da kvæet som var tørstigt så vandet, løb det alt, hvad det kunne for at komme ned og drikke. Se, hvor det skynder sig, sagde lille Klaus. Det længste efter at komme ned på bunden igen. Jeg er hjælp nu først mig, sagde store Klaus. For ellers får du prøl. Og så kryp han i den store sæk, som havde ligget tvers over ryggen på en af tyrerne. Læg sten i, for ellers er jeg bange for, at jeg ikke synker, sagde den store Klaus. Så sagde lille Klaus, man lavede doven store sten i sækken, band bondet fast til, og støtte sig til den. Plump, der lå store Klaus ude i åen, og sang straks ned til bunds. Jeg er bange for, at han ikke finder kvæet, sagde lille Klaus, og drev så hjem med, hvad han havde. Slut på, lille Klaus og store Klaus er H. C. Andersen. Denne indlesning af Kristoffer Hunstahl, lydbog.com Den onde fyrste, et savn af H. C. Andersen Dette er en LibriVox-enspældning. Alle LibriVox-enspældninger er offentlig egendom, for uderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Indlæst er Kristoffer Hunstahl, lydbog.com 2007. Der var en gang en unn, overmodet i fyrste. Hvis hele tanke gik ud på at vinde alle verdens lande, og indjage skræk ved sit navn. Han forefrag med ild, og svær. Han soldater nedtråtte kornet på marken, de antændte bundens hus, så den røde, luge, slikkede bladene af træerne, og frugtenhangs dækt på de sortes vide græne. Mange stakkelsmåder skive det, som er sit dine, nøgne barn bag ved den rygende mur, og soldaterne sygte hende, og fandt de hende og barnet, da begyndte deres jævelske glæde. Unne under kunne ikke have handlet være, men fyrsten syndes just, det gik som det skulde. Dag for dag voksede hans magt, hans navn blev frygtet af alle, og lykken fuldte ham i all hans gerning. Fra de europrede byer, førte han guld, og stor og skatte. Der opdøgnede sig hans kongestad en rid om, hvor til der ikke fandt smage på noget andet sted. Nu låd han bygge pragtige slotte, kirker og buvugange, og ved som så disse herligheder sagde, hvilken stor fyrste. De tænkte ikke på den nød, han havde bragt over andre lande. De hørte ikke de suk, og den jammer, der lød fra de afbrændte byer. Fyrsten så på sit guld, så på sine pragtige bygninger, og tænkte da så mængden, hvilken stor fyrste. Men jeg må have mere, meget mere. Ingen magt må nevnes lig, end sige større end min, og han gik i krig, og han gik i krig, med alle sine næbror, og han besejrede dem alle. De overvundende konger lød han med guldkæder lænke til sin vogn, når han kørte igennem gaderne, og sad han tilbord, da måtte de ligge ved hans og hoff folkenes føder, og tage de stykker brød, der kastedes til dem. Nu låd fyrsten sin billedstøtte oprejse på tovne, og i de konger lige slotte. Ørens alter. Men fresterne sagde, fyrste, du er stor, men Gud er større, vi våger det ikke. Vel, så er det nogene fyrste, så overvinder jeg Gud med, og i sit hjertes overmod, og tåbelighed låd han bygge et kunstigt skib, hvor med han kunne gennemfare luften. Det var bruget som påfuldens hale, og syndes besat med tusinde øjne, men verdt øj var en bøsepipe. Fyrsten salg midt i skibet, han behøvede kun at trykke på en fjer, da fløj tusinde kugler ud, og bøserne var igen lattet som før. Hunderet stærke øjrene spændtes foran skibet, og således fløj han nummeret solen, jorden lå dybt ned. Først syndes den med sine bjerger, og skovede kun som en opløjde afre, hvor det grønne tider frem, fra den vædelende græsttørve. Siden linede den det fladre, og bøserne var igen lattet som før. 100 stærke øjrene spændes foran skibet, Siden linede den det fladre landkort, og snart var den ganske skjult i tovere skyre. Højre og højre fløj øjrene opad, da udsendte Gud en eneste af sine utalige Engle, og den underfyrste lå tusinde kugler flyve imod ham, men kuglerne faldt som havl tilbage fra Englens skinnende vinger. En blodrope, kun en eneste, drypede fra den vide vinge fjer, og denne drope faldt på skibet, hvor i fyrsten sad. Den brændte sig fast. Den tyngede som tusinde sent og blø, og rev skibet i styrtende fart ned mod jorden. Örene stærke vinger knækkedes. Vinden susede om fyrstens hoved, og skyrene rundt om, de var skabte af de afbrændte byer, formede sig i troende skigelser, som mile, store og krabs, der strækte deres stærke klod efter ham, som rullende klippestøkker, og îlsbyende draver. I alt død lå han i skibet, der til syst blev hængende mellem skovens tykke trækkerene. Jeg vil besejre Gud, sagde han. Jeg har svoret det. Min vilje skal ske. Og han lå i syv år bygge kunstige skibet, til at gennemfare luften med. Han låd smæde lyndstrogler, af det hårdeste stål, til han ville springe hemmelens befestning. Fra alle sine lande samlede han store krishære, der bedækkede en omkrigs af flere mile, der de stået opstillede mand ved mand. De bestedt i kunstige skibet. Kongen selv nærmede sig sit, da udsendte Gud en mykkesværm. En eneste lille mykkesværm, der surede om kongen, og stakk hans ansigter hænder. Han dro i harme sit svær, men slog kun i den tomme luft. Mykkenet kunne han ikke ramme. Da byd han, at der skulle bringes kostelige tepper. Disse måtte man vikle om ham. Der kunne ingen mykke trænge igennem med sin bråd, og man gjorde som han byd. Men en eneste myk satte sig på det eneste teppe. Den køb en i kongens øger, og stakk ham der. Det brændte som ild. Giften slog op i hans hjærne. Han ræv så løs. Sled tepper nær sig, sønner ræv sine klæder, og dansede nøjne for de rov vilde soldater, som nu spottede den gale fyrste, der ville bestå med Gud, og straks var overvunden, og brændes det lille myk. Slut på den ånne fyrste. Et savn af H.C. Andersen.