 I denne forlæsning vil jeg gerne presentere nogle af de emnemæssige fiks- og stridspunkter, som findes i den moderne Koranforskning. Vi kan naturligvis ikke nå det hele, men jeg tror, at det er vigtigt, at vi i Europa bliver klar over, at Koranen er en fællestil af en europæisk af, både forskningsmæssigt og kulturelt, og helt sikkert også bliver en fællestil af Europa i fremtiden. Det betyder også, at Koranen ikke kun er en Koran for muslimer, men i principet også et anlægne for alle mulige andre mennesker. Jeg afslutte min forlæsning mere at komme ind på nogle nye tendenser i Koranforskningen. Koranen er som bekendt muslimernes prime af helliskrift og regnets traditionel muslims forstand som Gud's åbenbaringer til profeten Mohammed, som her efter reciterede de her åbenbaringer til sin samtidig i en 22-årig periode fra cirka 610 til sin død i 632, eller først i Fødebyen Mecca, men fra muslimernes udvandring fra Mecca i 622, og til sin død faldt de fleste af de her åbenbaringer i den lidt nordlige Oasebebyggelse Medina. I årene efter Mohammed stød blev det stigende grad klart for lederne af det spirende muslimske samfund, at det var formålstjentligt at samle og nedskrive de muntlige overleveringer, som de spredte stykker af nedskrevende åbenbaringer, som allerede forfandtes. Den boglige udgave af Koranen fordelt henover 114 kapitler eller surare, som blev resultatet af denne proces, fungerer den dag i dag stadig væk som muslimernes primære heliskrift. Uden Koranen kunne man ikke forestille sig, kunne man ikke tænke sig islam og islamiske civilisation. Semme nu bort fra selve åbenbaringekomponentens religiøse primi, så anerkender største delen af den moderne Koranforskning og islamforskning den her historiske grundskidse, men den afvirer i mange detaljer og i premiserne fra de traditionelle muslimske modeller, og gævlen sidder som bekendt i detaljen. Denne basalt set historisk tillidsfulde anerkendelse af Koranens oprindelsesmiljø har da også en radikal skeptisk modspillere. At mangle på samtidig ikke muslimske og muslimske kilder om Koranens opkomst, og på baggrund af en berettighed tvivl om troværdigheden ved de senere islamiske fortællinger om Muhammad og Kumbani, de såkaldte Hadith og Sira-literaturer, så har et lille kontingent af forskere valgt at bryde med denne mere tillidsfulde modell. I stedet præsenterer de en række alternativ modeller, som radikalt venner op og ned på billedet af Koranen. Under tiden så radikalt, at andre forskere, og også muslimerne naturligvis, finder modellerne lige frem konspiratoriske ølger politisk tvivlsommen. Lad mig nævne nogle enkelte, som har tiltrukket sig opmærksomhed i de sidste førere år. For eksempel skotten John Burton, som argumenterede for, at Muhammad ren faktisk havde en nedskrev om Koran på rad inde sin død. En anden forsker om Al-Qanon, John Vansbro, mener, at Koranen faktisk først blev samlet flere hundre år efter profetens død, og at de koraniske passager ikke havde én profet som ophavsmand, trots alt nævnes Muhammed's navn kun fire gange i Koranen, men snarere havde sine rødder i en række forskellige mesopotamiske sekteriske miljøer i nutidens Irak. Altså ingen Muhammed, men snarere anonyme tekstproducenter. Hvad vi i dag kender som kanonisk islamiske heliskrifter, er Al-Vansbro's optik i virkeligheden en art form med en fiktiv pseudofralseshistorie. Andre forskere igen, og her tænker jeg på tyskerne Günther Lülling og Christoph Luxenbær, det sidste er et pseudonym. Vi går så langsomt til at mene, at Koranen i bund og grund er en videreudvikling af en oprindelig jødisk kræsten tekst, eller at for Christoph Luxenbær er der virkeligheden at tale om en art arabisk fejloversættelse af en tekst, som oprindeligt var skrevet på en syrisk, armerisk sprogart. Uanset hvad, lige som muslimerne gennem tiderne har været meget uenige om Koranens status og oprindelse, jeg således også, vi forskere, her er Spændviten virkelig stor. Parallelt med denne radikale skeptis og sådan mere tillidsfulde tilgang, er jo også en mere fortolkningsoppen og eksperimenterende forskning, hvor tekstanalyse og fortolkningshistoriet er i fokus. Hvor de forskere, som er interesseret i Koranens historiske oprindelse og miljø, i princippet streber efter én sandhistorisk model, nemlig den sandhistoriske, jeg sålede de her tilgangen mere orienteret mod en flerehed af modeller. Ud fra den idé, at Koranen skal forstås som en fortløkende begivenhed, arbejder flere af de her forskere på, at fremlæse hed til undertrykte eller ubemærkede dele af Koranteksten. Grofsak handler det om at læse mellem linjerne, afdække nye mønstrer og forbindelseslinjer i materialet og lige frem strø i teksten mod hårdene og under tiden lige frem tænke kontraktorisk. Hvorfor står det over der og ikke et andet? Den moderne akademiske Koranenforskning dukket op i kølvandet på den bibliske moderne Bibelforskning, som for alvor fik momentum i Europa i 1700-tallet, det vil sige i opløsningstidene. Rødderne går naturligvis længere tilbage. Jeg er i realiteten helt tilbage til den tidlig islams første møde med den kristne verden i mellemøsten og lillaasjen. Men før opløsningstiden, der havde de her Koranestudier altså en stærk religiøs, vil sige kristens slavsid eller tendens, de var nærmere anti-islamiske end neutrale studier. Men med opløsningstiden, så kom der en helt ny bølge af studier, som var mere teologisk eller neutrale i deres tilgang til Bibelteksterne. Man begyndte at lægge stort væk på filologien, det vil sige språdstudier kombineret med historiske studier, og man har for alvor begyndt at anerkende, at Bibelteksterne var snarere et patchwork af forskellige tekstlag og kronologiske linjer, og at de her beretninger om fantastiske og merakuløse begivenheder måske skulle læses med et mere historisk, kritisk, skeptisk blik. Den her forskning blev høj grad vartaget af kristne teologer, men lærde europæiske jøder tog også del i den her opløsningsprojekt, og det smittede af på de spæde Koranstudier, som man fødte også tænkte kunne kaste lys på Biblens mere dunkle steder om Arabien. Hvis vi skal bestemme uopførelsen af moderne Koranstudier, så skal vi tilbage til midten af 1800-tales Tyskland, hvor to banebrydende værker så dagens lys. Bække værker kræsede om Koranens komposition og kronologi, altså i høj grad samme forskningsinteresse som Bibelforskerne havde på Bibelteksten. Det var dels den tyske jøde og orientalist Gustav Weil, og hans lille skrift Historisk Kritisk Inledning til Koranen fra 1844. Dels det lidt senere værk fra den kristne, men altså ikke et teologisk skolelede orientalist Theodor Nøltege, et billede af manden, som skrev Koranens historie, Geschichte deres Koran i 1860. Men viste allerede fra den islamiske tradition, at man skulle operere med såkalt mekaniske og medinensiske surar eller kapitler? Det vil sige surar åbenbart i Inden Mekka eller Medina. Gustav Weil foreslår nu, at den mekaniske periode skulle opdeles eller underindeles i hele tre perioder eller faser. Nøltege tog sig forslaget op og udfoldet det langt mere detaljeret, end Weils lidt mere programmatiske skriftige anledning til. Ved at identifisere faser i Koran teksten ud fra indholdsmæssige og stilistiske kriterier, så kunne de her forskere udkaste nye hypotaser om Koranens udvikling i forbindelse med Muhammeds prophetiske karriere. Det var altså hypotaser, som ikke var så afhængige af den islamiske fromhedshistorie. I det store hele samtykket i dag faktisk med den islamiske historieskrivening. For de kunne ikke rigtig slippe den, for uden den havde man nærmest ikke andre killer til Koranen. Op gennem 1800-tallet så man flere bud på alternative kronologier og faser, og resultatet af de her bestrebelser blev altså en lang række af omarrangeret Koraner, hvor den traditionelle inddeling i sugererne omarrangeret efter den kronologiske struktur, som man nu argumenterede for. Under tiden kunne det se ud som om, at de her forskere helt havde glemt at spørge, hvorfor muslimerne rent faktisk havde valgt at komponere denne tekst på en a-kronologisk måde. Men ikke kun kronologi var den tidlige Koranforsknings-ønglingsæmne. Den filologiske grundindstilling slog også ud på selve språget, Koranens språg, og dermed også på det språg, som Mohammed må tænkes og har talet. Sannelig, vi har åbenbart den som en arabisk Koran, inden at ansalne hos Quranen, Arabian. Med det her citat fra Surah 12, verse 2, skulle det være indlysende, at Koranens språg er arabisk. Men der er ikke instrumenter forskellige standpunkter på, hvad det er for en form for arabisk. Man bemærkede nemlig tidligt, at Koran arabisk ikke var et rent arabisk språg, men hvilket språg er overhovedet rent for øvet. Men et arabisk, der har indoptaget ord for fremmede, ikke arabiske språg. Mange tidlige muslimske exageter var faktisk fuldt klar over Koranens språgelige status som en art melting pot. Men den her fremmede språgelige toleranset blev senere dømt ude af den islamiske dogmatik, det var 100 år efter, som var opsat på at styrke de teologiske og metaphysiske forbindelseslinjer til mellem det Koraniske-Arabiske og et himmelsk situeret Ura-Arabisk. Den her moderne Koranforskning var så interesseret i de fremmede ord, fordi de kunne være med til at dokumentere Koranens beviste og ubeviste kontekster og inspirationskiller. Her så man bl.a. af mange af Koranens termer af overladende med beslægtede semitiske språs, f.eks. hebraisk, aramaisk, syrisk og etiobisk, men også ikke semitiske språs, som græsk, latin og persisk har afsat deres spor i teksten. Englandern Arthur Jeffery, som i 1938 udgav et vægtigt studie over det her emne, moderede faktisk at cirka halvdelen af Koranens fremmede ord had en teknisk religiøs betydning. Det gav især de ældreforskere anledning til, f.eks. som Jeffery, til at konkludere, at Koranen var præget indtil afhængighed af sine forgængerskrifter og forgængere religioner. I dag er forskerne langt mere forbeholdende, mere etableret så kaosale afhængighedslinjer og generelt mere opmærksom på at se på, hvilke nye betydninger de her fremmede ord antar i selve den Koraniske kontekst, i selve Koran teksten får de en ny farve og betydning. Forskningsfæltet, Koran og fremmede ord, peg naturligvis også på, at Koranen sprogligt, men også tematisk besider en familielighed, men også familiestridehed, med en række religiøse skrifter eller diskurser, som floreret i de næreorientalske miljøer, som altså Koranen udsprang af, fortrinsvis jødiske og kræstne. Det er anerkendens også i Koranen, da her og der omtaler bibleske skrifter så som Torah og Evangelium, og talregange refererer til bibleske figurer så som Moses, Abraham, Jesus og mange andre. I lyset af det forhold er det ikke overraskende, at en lang række moderne Koranstudier har været stærkt optaget af, at fortage komparativ analyser. Det vil sige analyser, hvor man sammenligner forskellige og ligheder mellem de forskellige skrifter. Et tidligt og også et banebrydende værk, det kunne faktisk også krediteres, som ved erne starten på moderne Koranstudier. Ved siden af Avail og Nyldegøs var den tyske rabiner og orientalist Abraham Geike, der med sin 19.1833 bog, Hvad Har Mohammed, indoptaget fra Jøddomen, vist, at koraniske forestillinger var dybt inspireret af rabinsk jødiske materiale. Med dette værk blev grunden lagt for en tilgang, hvor koranen mere blev betraktet som en tekst, der var påvirket af sine forgængereligioner, en som en selvberående og unik tekst. Samme tilgang havde sin ældre form en tendens til at se koraniske forskelle fra de her forgængerskrifter, altså biblioteksterne fortrinsvis, som afvilelser eller misforståelser af de originale og rigtige forgængere. Det problematiske i den her indstilling svarer lidt til, hvis man beskriver den nye testamente, som en misforståelse eller en dårlig kopi af det gamle testamente. Det holder simpelthen ikke. Ved siden af den her jødiske tilgang, som Geike repræsenterede, vokseret også en komparativ kristentilgang frem. Ja, under tiden kunne det faktisk næsten lige en konkurrence om, blandt forskerne, hvilken religion der kunne lægge beslag på at påvirke islam og koranen mest. De kristne forskere kunne i høj grad kommentere på de passager i koranen, som omhandlede nye testamentlige personer, så som Jesus, Maria, Evangelierne, de kristne, og så videre. Og de kunne i den finde af skillige forbindelseslinjer til at overlappe med kristendommens forestillingsverden. Koranen var altså ikke opstået i et rent hedensk, olarabisk ørkenmiljø, med flauerne, bitterwiner på kameler, men i en verden præde af scenantike, jødiske og kristne diskussionsmiljøer. En særlig interesse har så ikke overrasknet samlet sig omkring Jesusfiguren, der jo ikke er en Gud i koranen eller islam, men blot en prophet i retten af profeter afsluttende med Mohammed. Netop i Jesusfiguren har vi et rigtig godt eksempel på, at lån og overlappverken betyder misforståelse eller kopering, men snarere er udtryk for en stærk omskrivning og revision under tiden polemik mod den kristne Jesusfigur. Ligesom den kristne Jesus Christus er et lån og et opgør med den jødiske messirsfigur. I dagens forskning er man så ledes meget bevidst om, at koranen opererer med jødiske og kristne elementer, men ikke så meget i afhængighed som en mere direkte polemisk og engagem omgang med disse i bokstaveligste forstand konkurrerende helitexter og skriftreligioner. Sistne underforhold er man også blevet mere opmærksom på, fordi forskningsperspektivet har udviklet sig fra at være mere historisk-fyllologisk orienteret til også at være opmærksom på, at koranen inkluderer litterære og stylistiske strategier. Hvor koranen i denne ældre og tidlige 1900-tals forskning ofte blev kritiserede som værende stylistisk, rådigt og primitiv, så har han rejket nye læsninger med inspiration fra litteraturvindskaben, men så sandelig også fra den islamiske lærdomstradition, lagt vægt på emner som kompositories sammenhæng af estetiske strategier og hed til uperagtet fortoltningsmæssige dimensioner. I mit eget arbejde med koranene har jeg pladeret for en læsning, hvor man åbner op for, at koranens språbruk udviser træk af såkalt poetisk språbruk. Den poetiske språbruk nedtoner den kommunikative og refererende språsfunktion og oparbejder i stedet en språvlig selvcentræring og fortætning, hvor formelle mønsterdannelser så som rim over 40 % af koranen er på rim, og varierende gentagelser mærk hver de over 30-de billesbrug og forskellige former for subtil lyd-symbolik. Alt sammen tilføjer denne her koran-text hed til uperagtet estetiske potentialer og virkninger, en hed til antaget. Der har den muslimske tradition faktisk vist længe, men vi vestlige forskere er først ved at få øjnene op for det nu. Det er i hele tag en grundlæggende ydmyghed, at vi forskere må tage på os i forhold til den islamiske lærdomstrædition. Affangen viser også, at den har meget at tilbyde os forskere. Til gengæld byder forskningen også ind med spørgsmål til traditionen. Hvor er koransstudierne så på vej hen i dag? Lad mig pege på nogle enkelte strømlinger. For det første vil vi se mere samfunds- og brugs-orienteret koransstudier. Altså ikke kun studier af selve teksten og den forgangene historie, men også af den sprug. For eksempel i koranskåler, i politik, på internetet, ja, så gare i krig. Det skyldes ikke mindst vestens møde med muslimske borgere, og vores nyevånne globaliseret erkendelse af, at nok kan islam og koranen foregå i fjerne egne af verden, men vi er blevet mere forbundne, og dermed også mere sårbar over for hinanden. Derudover vil vi se en udvidelse af de faglige discipliner, ikke kun arabister og islamologer, men også sociologer, antropologer, jurister og, vil jeg tro, en slags renaissance, så gare også de kræstne teologer ved at begynde at arbejde med teksten. Forhåbentlig vil vi give det anledning til tværfaglige engagemanger. Endelig vil vi ikke kun se en teoretisk og metodisk videreudvikling inde for vores omkendstandsområde, koranen. En meget vigtig udvikling vil givetvis også finde sted inde for den etniske og religiøse sammensætning af human resources, som vi forsker og ser vanligvis udgør. Folk med baggrund i islam og også i europæisk kultur, måske også konvertider, vil i stigende grad præge forskningsmiljøet og skabe nye udfordringer og muligheder. Det bliver med andre over en spændende tid Europa og mit eget lille fag kommer til at gå i møde.