 Når man læser i aviserne og hører TV-avisen, så er der et begreb, der hedder de lande, som vi normalt sammenligner os med. Og det bliver meget, meget hyppigt brugt, og der tænker man som regel på Norge, Sverige, de andre nordiske lande. Når der er lavet internationale undersøgelser af, hvordan skolesystemet er i forskellige lande, når der er lavet undersøgelser af, hvordan det går med sundhedssituationen i Danmark, og så videre, så sammenligner man altid først med de nordiske lande. Så vi har åbenbart en eller anden forestilling inde i vores hovedet om, at de nordiske lande er nogen, som ligner os selv meget med hensyn til, hvordan samfundet er bygget op. Vi kan se, når der er lavet pizza-undersøgelser af, hvor gode skolebørnene er til at læse. Så det første journalisterne gør, når de får sådan sådan pizza-undersøgelse i hånden, det er at se, hvor lægger Danmark i forhold til Norge, Sverige, Finland og de andre nordiske lande. En eller anden grund, så lægger Finland altid top med hensyn til, hvor gode børn er til at læse. Det er svært at finde nogle forklaring for det, men det, der er det interessante her, det er, at det er altid Finland, Norge, Sverige, Island vi sammenligner os med. Hvis Danmark ligger længere nede end Norge eller Sverige eller Finland, så bliver der en god historie ud af. Det, så bliver der en meget kritisk historie ud af det i forhold til de danske skolevæsen. Fordi så tænker vi alle sammen, både dem, der har skrevet artikelen i at vise den, men også alle os andre, der læser den. Så tænker vi, ja man, vi ligger ikke på en nivå med Sverige eller Norge eller Finland, så må der være et eller andet galt. Og det viser jo noget om, at vi har en meget stærk nordisk identitetsfølelse her i Danmark. Selvom måske det ikke er noget, vi hører om særligt meget til dagligt og ikke er særligt ekspliciter omkring, det er ikke noget, vi går og snakker om. Jamen så viser det sig, når man ser på sådan nogle eksempler som det her, at det er noget, som er meget, meget udbredt. Det er bare ikke noget, vi tænker over til dagligt, som sagt. Hvordan kan det så være, at vi har den her fællesskabsfølelse? Jo, det hænger sammen med flere forskellige ting. Det hænger sammen med, at de nordiske lande har en meget lang fælles historie, og at man op igennem 1800- og 1900-tallet frem til dag, meget har dyrket det fælles nordiske litteratur og kultur og i politik. Vi har store ligheder mellem de nordiske samfund, vi har velfærdsdater, der minder meget om hinanden, vi har en fælles kulturarv, Norge og Danmark var en stat i 400 år, frem til 1814, og dærefter så kom Norge i en union med Sverige frem til 1905. Finland og Sverige, det er der ikke så mange danskere, der er opmærksom på, men Finland og Sverige har faktisk også været en stat i 700 år fra 1100-tallet smitte, og frem til 180, hvor Finland blev robotet i Rusland. Indtil det tidspunkt var Finland og Finnerne en integreret del af Sverige, ikke så, når man betragte Finnerne som nogen, der var særlig, de var bare Svinskere. Først efter 1808, da Finland kom under Rusland, begyndte man at dyrke det særlige Finnske og oprette en Finnsk nationalidentitet, og så blev Finland sådan en selvstandig stat i 1917 i forbindelse med den Rusiske revolution. Men vi har altså en eller anden ide om alle sammen på kun alle de her historiske ting, at vi ligner hinanden meget i Norden. Men er det nu helt rigtigt? Det er jo så, at man kan spørge sig selv om. Er der i virkeligheden nogen ting, hvor man kan sige, at der er de nordiske lande markant forskellig? Er det bare noget, vi forestiller os, ligner vi hinanden som ret, som vi går og tror? Og der vil jeg her i dag fokusere på forskelene og ikke så meget på lighederne. Forskellene er nemlig meget markante på nogle bestemte punkter. Og et af de punkter, som jeg vil tage fat på, er det underhedspolitiske, og det andet af de to punkter, jeg vil tage fat på, er med hensyn til synet på integration af udlænding, udlænding i politik, hvor vi jo har haft nogle meget intente debatter i Danmark i de senere år, og hvor situationen har set helt anderledes i nogle af de andre nordiske lande. Men først til dem af underhedspolitikken, sikkerhedspolitik, europapolitik, markedspolitik. Og der har vi jo en situation, hvor vi under hele den kolde krig fra midten af 40'erne og frem til omkring 1989, havde en situation, hvor nogen var delt, hvor Island, Norge og Danmark var en del af Westbloggen, Island, Norge og Danmark, som var medlem af NATO, og hvor Sverige og Finland, de to andre nordiske lande, var neutrale i hvert fald officielt, at svenskerne så relt samarbejde en del med Westbloggen, det er sådan en helt anden historie. Men formelt, så havde vi den her opdeling af Norden i det neutrale Østnoren og det vesteligt orienterede Vestnoren. Så det har været en markant forskel igennem mange år, og grunden til at komme ind på den her markante forskel, det er den her også sammen med det andet punkt, som jeg kommer tilbage til om lidt, fordi der er nemlig en del af forklaringen på, hvorfor vi ser forskellige måske også på udlægningspolitikken, der ligger i netop den forskelligisation, som de nordiske lande havde under den kolde krig. Men først lige for at gøre det med underhedspolitikken færdig, også med hensyn til politikken i forhold til EU, tidligere EF har vi nogle markante forskel, der hvor Danmark gjorde det eneste af de nordiske lande, som kom med EF relativt tidlig, nemlig allerede i 1973, efter vi havde haft en folkeafstemling i 1992. Normanden havde også en folkeafstemling i 1972, men normanden sagde sig, nej, et flertal af normandene sagde nej til, at Danmark skulle med i EF på det tidspunkt. EF, der senere kom til at hed EU. I Sverige og Finland derimod, og Island, der diskuterede man aldrig under den kolde krig, om man skulle være medlem af EF, det var simpelthen ikke på dagshorden. Og det skyldte den svensket neutralitetspolitik, og den finsket med forfinlands vedkommende, det var simpelthen ikke noget emne, ikke noget aktuelle spørgsmål, at man kunne komme med i EF, som det hed på det her tidspunkt, fordi EF blev på det tidspunkt, selvom det mest handlede om økonomi, så blev det betraktet som, at man tog side i Østveskonflikten i den kolde krig, hvis man valgte at gå ind i EF. Så blev det betraktet som, at man meldte sig ind i Westbloggen. Og især, nogen ville betragte som, at man meldte sig ind i Westbloggen, og det var Soviet Union, og det var svenskerne ikke interesserede i, når vi nu taler om Sverige, en lang neutralitets tradition, som går tilbage til 1814. Siden 1814 har Sverige været neutral i alle internationale forhold, og har ikke diltaget i nogen europæiske krig. Sidste gang svenskerne var i krig, det var faktisk med nordmanden og danskerne, op til 1814 i forbindelse med, at Norge blev frigjort fra Danmark, og kom ind under Sverige. Men det er en helt anden historie, den vil jeg ikke gå i detaljer med nu. Men det, der er hovedprængten her, er, at Sverige har den her lange neutralitets tradition, der gjorde, at man ikke kunne melde sig ind i EF. Og det samme med Finland. Finland havde under hele den kolde krig en situation, hvor man blev nede til at balansere i forhold til Soviet Unionen, helt til at tage nøjehensyn til, hvad menede ruserne hver gang, man skulle stente til, hvad kunne man til at gøre i underhedspolitiken. Og her har vi altså en situation, hvor Finland og Sverige har en helt anden position i den kolde krig, og dermed også i forhold til EF fra 1945, og til omkring 1999 og 90, hvor den kolde krig slutter. Og det er derfor, at Finland og Sverige lige præcis kan komme med i EU, da den kolde krig er slut, hverken før eller senere. Det er derfor, Finland og Sverige, de melder sig ind efter folkafstemninger, netop i 1995, det er fordi, det er her den kolde krig er slut. Island har en helt specielt situation, nu er Island jo en meget specielt situation i det hele taget i dag, men har jo længe også haft en stor modstand imod EF-medlemskab, men det er lidt andre grunde end Sverige og Finland, det er fordi Islandningene har haft det sådan, at de har været imod EF-medlemskab, dels fordi de har en relativt stærk nationalisme i Island, fordi Island først blev en selvstandig stat, og blev løsrede endegyldigt fra Danmark i 1944, dels fordi Island er økonomiske grunde, har været nervøs for at gå ind i EF, fordi man havde fiskeriet, som det afgørende værger i Island, som var meget mere dominærende end nogen andre værger, og derfor blev man nede til at holde sig under for EF, fordi hvis man gik ind i EF, så skulle man åbne op for, at fremmede fiskefartøjer i højere grad kunne fiske i Islandske farvandet, og det ville være en trussel mod hele værgerstrukturen og den økonomiske situation i Island. Nu er situationen endres amerikant i det sidste årstid, men indtil det tidspunkt der, har der været en meget stærk EF-modstand i Island, og netop de her grune. Så derfor har vi altså de nordiske lande placeret ret forskelligt i den kolde krigs billede, og det er så også noget af det, som er med til at forklare, at vi i dag har ret forskelligt syn på det nationale og det internationale, på hele diskussionen om flygninger, indvandrer og udlandninger, som er en af de ting, som er virkelig en markant forskel mellem de nordiske lande, og som er det sidste, jeg vil komme ind på her, det sidste af de to øgepunkter. Det er sådan med udlandningen i politikken, at i Danmark har vi jo som bekendt et BKO flertal i folketingere, har haft det siden 2001, siden valget i november 2001, og vi har et stærkt dansk folkeparti, som ligger på omkring 15% af stemmerne. Det er der også en lang tradition for, i Danmark det er ikke noget nyt, der opstod i 2001, helt tilbage i 90'erne, havde vi allerede et stærkt framskredsparti, hvor Måns glistrup slog igennem ved Jorskredsvalget i 1973, og fra den ene dag til den anden, kom ind i folketinget med 28 mandater, og også en netop omkring 15% af stemmerne. Det, der er interessant her, det er, at i Sverige, der har vi ikke haft denne her situation. Framskredsparti i Danmark bygget op og ned i løbet af 80'erne og 80'erne, med større og mindre tilslutning, men var der hele tiden, og var repræsenterede i folketingen hele tiden, indtil dansk folkeparti, så blev stiftet 1995 og to år over, og straks bevalget i 1998 fik 13 mandater, og dærefter er vokset til 22 i 2001, 24 i 2005, og 25 ved det seneste valg i 2007, igen svarende til de her cirka 15% af stemmerne. Men i Sverige derimod, der har sådan nogle partier, som dansk folkeparti og framskredspartiet, aldrig kunne slå igennem. De har endnu ikke kunnet komme over at spare grænsen, så de kunne blive repræsenterede i Riksdagen, som det hedder parlamentet i Sverige. Og det er jo rigtig interessant, fordi vi forestiller oss jo netop, som sagt, at Danmark og Sverige er de nogle, de lande, der ligner hinanden mest. Vi har det samme velfærdssamfund, en fælles historie, fælles kulturbaggrund og så videre. Så hvorfor den her enorme forskel? Spærregrænsen for at komme ind i Riksdagen, den er på 4%, og det parti, der svarer til dansk folkeparti, den, der hedder Sverige-demokraterne, de kan ikke engang nå over den her sparegrænsen, der der var valgt i Sverige sidste gang i 2006, det er fægtigt omkring 3% af stemmerne, og kunne ikke engang komme over sparegrænsen. Der er jo et stykke op til de der 15%, som dansk folkeparti og framskredspartiet ligger på, og har ligget på i faktisk 30 år i Danmark. Men hvordan så ser det så ud i resten af Norden? Det skal lige give et kort oplik over, inden jeg så kommer tilbage til forklangerne på, at det ser sådan ud. Jo, der kan man faktisk sige, at der er forskel på Vestnoren og Østnoren. Island ser i den her sammenhæng helt bort frem. Det er et ret anderledes samfund, som har en helt anden struktur på mange måder økonomisk og socialt end mange af de andre lande. Men nu ser vi på de fire store nordiske lande, og der kan man faktisk sige, at der er en Vestnordisk og en Østnordisk model, men han synes, at det er synet på det nationale og det internationale, synet på udlænning af politi osv. Og der er det sådan, at i Norge, det har vi også et stærkt framskredsparti. Vi har et framskredsparti, som også slog igennem netop ved et valg i 1973, og aktig samarbejde. Det vil vinde sig noget om, hvor meget Danmarker någer på nogen punkter, ligner hinanden. Og det her parti, det har så udviklet sig til at være endnu større end det danske framskredsparti, og senere end det danske dansk folkeparti. Fordi framskredsparti i Norge, det har ligget og svinget op og ned også, men ligger i dag på endnu højere procent, talt af stemmerne, både ved de seneste valg og i meningsmålingerne, end det danske framskredsparti. Der er vi helt op på 25% af folk, der stemmer på framskredsparti i Norge. Så her har vi altså noget, der minder lidt om Danmark, måske i endnu højere grad end i Danmark. Og så har vi så den anden side af det, som er udover, at vi har den her Vestnordisk model, så har vi altså også en Østnordisk model, som er Sverige og Finland, og der ser det helt anderledes ud, som sagt, Sverigedemokraterne kan slet ikke komme over os bærgrænsene i Sverige, og i Finland har vi også haft et parti, som svager til framskredspartiet, Sverigedemokraterne og så videre, som har været meget, meget svagt og som har fået ganske, ganske få mandater og få procent af stemmerne i Finland. Så det ser ud til igen, at det er relevant at tale om Østnoren og Vestnoren, som to forskellige modeller. Og hvorfor er der så den forskel? Ja, der vil jeg så her til sidst anføre tre forskellige forklaringer på det, hvor man kan sige, at den første det har noget at gøre med økonomi, og den gælder måske især på den forskel, der har været i 80'erne og 80'erne, hvor framskredspartiet slog igennem i Danmark og i Norge, men hvor tilsvarende partier endnu ikke slog igennem i Finland og i Sverige. Og det, der er en af de store forklaringer på det, det hænger sammen med, hvordan velfarstatene er finansieret. Det er sådan, at vi har en velfarstat i Sverige og i Finland, som i højre grad, på det tidspunkt i 80'erne og 80'erne har finansieret ved hjælp af skatterpå og værvslivet. En tilfælde var i Norge og Danmark. I Norge og Danmark, der har man velfarstat, som er meget stor, stor offentlig sektor, højre skatterprocenter. I Sverige har man også en stor offentlig sektor, men vi har det i højre grad finansieret af beskattning af værvslivet, hvor det i Danmark og Norge, mere den er mændelige dansker eller nordmand, der betaler en høj inkompskat. Og det gælder især 80'erne og 80'erne, det her ændrer sig lidt i de senere år, men det er helt klart en af grundene til, at mange danskere i starten 90'erne, der der kom økonomisk krise og da man fik en markant indvandring og måske især havde fået det i årene for ende i 1960'erne, dengang der endnu ikke var krise, der kom der mange guestarbejder til Danmark. Det er i forklaringen på, at mange dansker, de tænkte, da der så kom en økonomisk krise. Ja, men hvad skal de mennesker her? De kommer at tage vores velfærd, de kommer at snubber nogle penge fra os. Det var selvfølgelig, fordi danskerne betalte den her enormt høj skat og der har man ikke helt den samme reaktion i Sverige, som man har i Danmark og Norge, hvor den aminlige dansker eller nordmann betalte den her høj skat, fordi der var det jo mere nogle få og hvervslider, der mærket, at der var en rigtig høj skateprocent og at de skulle finansiere det her velfærdssamfund til glæde for alle. Så der var noget økonomisk gilde, dengang i 90'erne og 80'erne, som stadigvæk spiller en viss rolle, måske, men ikke en særlig stor rolle i forhold til i 90'erne og 80'erne. Det er helt klart en af de meget væsentlige forklaringer på, at selvom man har den samme typ af velfærdssamfund, så har man et andet syn på udlandingpolisien. Det er fordi velfærdssamfundet er finansieret forskelligt i Øst og Vestnoren. Så har vi en anden forklaring af de tre, som jeg vil anføre her. Der er selvfølgelig mange forklaringer i alt, men en anden en, som især går også på noget, som har at gøre med den kolde krig. Den forklaring, det er, at vi har et helt andet syn på det nationale og det internationale i Danmark, og i Sverige, og i Finland, og i Norge. Meget vigt forskellige syn på det i de forskellige lande. Og der minder Danmark og Norge så igen meget om hinanden, hvor Sverige og Finland måske minder mere om hinanden. Og det har jeg gør med den kolde krig i Sverige og Finlandens tilfælde. Der var man jo noget tre under hele den kolde krig, og der var man simpelthen nede til hele den og balancerer mellem stormakterne, forholdelser til internationale forhold med meget stor forsigtighed. For eksempel så var der mange svenske fremtredende politiker og statsministerer, Olof Palme for eksempel, som gik ud og mailede i internationale konflikter, og hele den holdt den her balancegang mellem Øst og Vest. Og i Finland, der havde man også den her idé, under hele den kolde krig, om man skulle være den, der balancerer mellem Øst og Vest, at man skulle simpelthen gå ud og maile mellem de stridende stormaksplokket. Og det viste sig blandt andet, da man oprettede den organisation, som i dag hedder OSCE, dem, der er ude som valgabservatøjer, når der er valg i landet, der vil at blive demokratiseret. Det blev oprettet på en konferens i Helsinki i 1995. Dengang tede det CSCE, det var ikke en organisation i nu, men række konferenser om sikkerhed og samarbejde i Europa, som begyndte på det her tidspunkt. Og det er meget typisk og karakteristisk for Finland's neutralitetspolitik, der stod spidsen for det her. Og i Helsinki samlede både Øst og Vest, og sørgede for, at man fik mailet mellem Østmaterne og Vestmaterne i den kolde krig, Østplokken og Vestplokken i den kolde krig. Så det er en af de meget vigtige forklaringer på, at man så i dag, også i Sverige og Finland, har en helt anden udlandingdebat ind i Nord og Danmark. Man har simpelthen forbundet det med positivt, at man skulle helst en balancerer mellem stridende parter ude omkring i verden. Man skulle gå meget forsigtigt og varsom, for man havde jo haft stor succes med neutralitetspolitik. Og man nætter på at gøre det i Sverige, faktisk, siden 1814. Sverige har ikke været med, som sagt, i nogen krig, siden 1814, frem til her i vårdage. Og der er det altså helt specielt, at der har man haft et land, der har haft en enorm succes med balancerpolitik og neutralitetspolitik. Svenskerne har prøvet at komme ind i krimkringen i 1850'erne. Det lykkedes ikke engang for dem. Altså svenskere kan åbenbart ikke gå i krig. Så vi har simpelthen en helt annes radiation for det internationale og nationale, hvordan de spiller sammen i forhold til hinanden. Det er det så anderledes i Nord og Danmark enten i Sverige og Finland. Her har vi en tradition for, at det nationale spiller differentier red line og vær en del af vestet. Norge og Danmark var vekturmiddelige når man natoede siden bearsæt i 1920'ere, og i Noregan Midt och EU, som det hedder i dag. Man har hellessom haft den der Remastering til lithen i Storpretanien til USA, den her stærke vestmarkts-tilløbsnyttning. Man er altså mere vant til, at man skal tage parti i internationale konflikter, og man skal have en ideologisk bred underhållesspolitik. Man skal skælde mellem hvad er rigtigt og forkert. Skal vi nu holde med de stater eller de stater, hvor Sverige har en helt anden tradition? Endelig til allersist er der også nogle indriske politiske forklaringer, som hænger sammen med, at i Danmark og Norge, det havde man i 90'erne og 80'erne, og det er også en meget væsentlig forklaring. Det havde man borgerlige regeringer som tider. Det havde man ikke i Sverige. Der har man haft uabbrudt sociale og umkræske regeringer. I fyrere år, fra 1936-1996, havde man sociale og umkræske statsminister. Fulstændig uabbrudt. Der har man ikke haft i Danmark og Norge. Der har man haft skift mellem borgerlige og sociale og umkræske regeringer. Men det, der er så typisk for Danmark og Norge, er, at en del borgerlige vælger, højereantid, vælger og konservativ, liberale vælger, har været relativt ude tilfreds med den politik, som de her borgerlige regeringer har ført på netop udlængere måde, i de periode, hvor vi haft de her borgerlige regeringer i 90'erne og 80'erne. Mange var skuffet over VQR-regeringen i Danmark fra 1968 til 1971. Mange borgerlige vælger. Det var ellers en flertalt regering, som kunne have ført markant borgerlige værdipolitik, udlængende politik, stramrætspolitik og så videre, men det gjorde den ikke. Blandt andet, fordi man havde de retikale med. Slyddersregeringer i 80'erne fra 1992'erne til 1993'erne gjorde det heller ikke. Og det er alt sammen noget, der gjorde, at mange borgerlige vælger beskuffede sig, som om vi havde den rene vare, så kunne vi være over til framskredspartiet eller dansk folkpartiet. Og det har man haft tilsvarende i Norge. Vi har bare ikke haft den her reaktion i Sverige, fordi der har vi ikke haft andet en socialdemokratisk regeringer, langt det meste af tiden, med ganske få untilser. Finderne er helt anderledes her. Der har man tradition for koalitionsregeringer på tværs af højre venstre skalaen. Men det er det, der er de tre væsentligste forklaringer efter min opvaltelse af, hvorfor vi har en ret forskellig udlægninge, debat i Danmark og Sverige. Det er ikke fordi socialdemokraterne kan undertrykke folks ønske om at føre en skarf udlægning i politik i Sverige. Det er simpelthen, at de her tre andre krone. Tak for ordene!