 Jeg forsker i depression med psykotiske symptomer, eller bare psykotisk depression. Det, som har motiveret mig til den her forskning, er egentlig nogle oplevelser, jeg har haft i klinikken, altså på psykiatiske hospitaler, hvor jeg mødte patienter med netop det her sygdomsbillede, altså psykotisk depression, og det gjorde et ret stort indtryk på mig. Og derfor fik jeg lyst til at prøve at se, om jeg via min forskning kunne hjælpe dem. Det er et ret oversæt område på det inden for psykiatrien. Mange vil kende til forskning, for eksempel schizophrenia eller forskning i bipolar-lidelse, det man tidligere kaldte man ju depressive-lidelse. Men jeg tror ikke, der er ret mange, der har hørt om psykotisk depression. Men ikke desto mindre, så er det faktisk relativt hypigt, og har en meget, meget dårlig pronose. Så det er nogle meget syge mennesker, som har brug for hjælp. Detledeste ved livet som forskere, det er den kreative proces, man er involveret i, ofte på tværs af fag og på tværs af landegrenser. Det er et stort privilegi om at få lov til. Den glæde, jeg får ved at forske, hvis jeg skal beskrive det sådan ganske kort, det er faktisk svært, fordi det er noget, som fylder en stor del af mit liv, og noget, som er en meget integreret del af min dagligdag. Så derfor er det sådan set, jeg er glade for min tilværelse, og min forskning er en virkelig væsentlig del af min tilværelse. Hvis jeg skulle komme med et håb for min forskning, hvad det kunne mone ud i, så håber jeg, at det kan hjælpe den type patienter, som har inspireret mig til at lave forskning om det her område, at de kan få det bedre.