 ספר הקבצנים פרק אלף This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner, Jerusalem פרק אלף מתוך ספר הקבצנים, מעט הסופר שלום יעקוב הברמוביץ' המכונה מנדלים אוכר ספרים כיוון שנושב רוח חם וימות החמה מגיעים ובעולמו של הקדוש ברוכו, אורה וסמכה ימי עבל וצום ובכים ממשמשים ובעים ליהודים בזה אחר זה מתחילת ספירת האומר עד ימות הגשמים והשעה שעת עבוד הלי מנדלים אוכר ספרים לחזור בעיירות שבתוך התחום ולהספק לדני ישראל שם מחשירי הבחיה דהיינו כינות וסליחות ומיני תכינות שופרות ומחזורים, מענה לשון ותפילה זקה וחיוצה באלה שיפים לשפיכת דמעות ישראל אמנו סופדים ומבלים ימות החמה בבחיה ואני עושה בסחורה, אבל אין זה מענייני פעם אחת הייתי מהלך בדרך ואותו היום שבעה עשה בתמוז היה ואני יושב לי על דוחני בעגלה עטוף בטלית ומעותר בתפילין מחמר כילחר יד אחר סוסי בשות שבידי ומתפלל שחרית, מתכוון ועוצם עיני שלא לראות את העולם לפני בשעת תפילה והיא התולדה, כלומר הטבע בלשונם הייתה באותה שעה מעשה סתן נעה מאוד וממשכת אותי להסתכל בפניה והיו הרעורי ליבי מנצחים זה עם זה יצריאת טוב אומר אסור, אל תסתכל וכנגדו יצרי הרע, מיסית ואומר מותר, הסתכל ויהנה מבחה השוט תשבע עולם ואמד, הוא פכך לי אין אחת ומייד נדגלתה עליי היפי פייה הזו בהדר גבודה ותמונה נעה לנגד עיניי סדות כוסמים בלבלובן לבנות קשה לגצל שורות שורות מוצהבות של חיתים ושל גבעולי כיתניות גבוהים ורקרקים בגעה נעה צומך הדשעים וחורשה של עיני עוזים לשני צדיה ובטוחה שוטפת בריכת מים זקים כאין הבדולך וזהר אורי חמה בוקעים בהם וחופים פניהם בתורי זהב וכסכסי חסף את ריצון ובכר נראים מרחוק כי נקודות שחרות שחומות ועדמדמות בניות דששם אוי לאותה בושה מייסרן יצרי הטוב במילי דעבות והלך בדרך הוא מפסיק ממשנתו ואומר מה נעה אילן זה מה נעה ניר זה כאילו מתחייב בן אפשו אבל היצה הרע שבי מעלה לתוך חותמי ריח ניחוח של ערימות שחת ושל עסבים הנבלה בעברים משתפך לפני בנגינות כנפי רננים מסמכי לב משיב רוח חם על פני מסלסל פעותי ורוחש לי באוזניי רעה אדם אתה יהודי ועל תבו שותה להדיר הנעה מן העולם אני מגמגם הוא מתפלל כביכול ואני יודע בעצמי מה אני מתפלל ובטירוף הדעת דברי חס וקינטו עולים במחשבתי מעלהם ואני מהרהר ואומר בלבי הוי חללי אדם הוי עצמות יבשות נפשות פורחות בעביר נפשות תלויות על בלימה חבילות מפורדות ערבות חבותות ועד שהלב מחשב והירהורים רעים מבהילים אותו הפה חותם ברוך המחזיר נשמות לפגרים מאיתים הקיצד כלפי ליה נראותי פתאום מתבייש מפני הירהורי לבי הרעים הוא חדי להאפיל כי ללתי לפני המקום ברוכו אני מעמיד את פני פני תם כלומר לא להם נתכוונתי אלא לסוסי נתכוונתי מצליף שותי על גבוה של אותו העלוב ומזרזו ואומר הוי פגר הוי הוי נבלתי אורמה זו בעצמא יפהי אלא שדעתי לא נתקררה בהפעם מאוד מאוד נצטערתי על זה שהירהורים מעין אלו היו עולים בלבי ביום וזה שאנו צריכים לבקות על צרותיהם הגדולות של בני ישראל ולנוד להם שפעת כלגסב של נביוחת נצר הראשה הרי נכנסו לעיר קודשנו וכל מחמדנו היו לחורבה הרי נימה מתפנים עצובים מתענח בחסידור ואומר אותן הסליחות הכבועות ליום מר זה בתחנונים ובכל בוחים וכל בחייתי הולך ביותר באותו פזמון שמארגיס לבבות בדבריו המרים האלו והשפיפון מצפון כשיבולת שטפני והצעייד שלך יד והצפיר והסעיר יהודי מכיוון שהוא שופך שיכול לפני המקום ואומר לפניו פזמון כסבו הוא שעשה כל מה שבידו ודעתו נחה ומתיישבת עליו כתינוק זה לאחר שלקה מוחד עם התו ושותק מייסב אני על דוחני ומחלק לי את זקני בנחת רוח כאומר ריבונו של עולם אני עשיתי את שלי ויצאתי ידי חובתי עכשיו אין הדבר תלוי אל הביחה אורנה, התאוררנה והרעיני חסדיכה אב, רחום וצדיג העידה בהמתי הרימה ועמך ולכנה פרח מפייסו על שהייתי מזלזל בו מתחילה וקורא לו נביילה והיעלוב הזה מחווה לקידה קורא על רגליו הקדומות וחובש ראשו בקרקע ומתניח כאילו הוא אומר עדוני הוא מספור מה תהיה עליו חייך שפיקח אתה אומר אני הוא מרמז לו בשעות שהוא ראשי לקום ולעמוד על רגליו לא לחינם נאמר קציון בעך כל בהימה ואוף חכמו כלומר אפילו בהם אותך כנסת ישראל פיקחות הם אבל אין זה מענייני ומתוך אמירה זו בא תשוב לידי ירחו בכנסת ישראל על חוכמתה ודעתה ומנהגיה על אותן הבריות היפות שבתוכה ועל אורא המעמדה המקום ירחם עליה ראשי החל מתנדנד הילך ואלך קצת ליבי מתבלבלות וחשפיפון נראה לי בדמיוני נבוכת נצר וסיאתו פוראי פראות בישראל משברי דלתות וחלונות ומקרקרי קיר מהומה ומבושה ומבוכה יהודים קצתם לבושי איטליות וקצתם תעוני חבילות של זכורה סמרטוטין ובלאי פגדים עוזרים חלציהם שואגים או שנה ורצים מתגבר כערי וקופץ ומשתתח מלא קומתי על גבי הקרקר דומה שחתפת מהשינה לא עליכם וישנתי באמצע תפילתי רואה אני והנה אגלתי טובה בתוך המתמיים ובאחד מאופנה האחרוני נתונה סדנה של אגלה אחרת סוסי רגלוה אחת עומדת מחוץ לאבותות האגלה והוא ממושך דחוק ולחוץ ורעה רעה לו ומעיד אכגיסה כלל לא תנמרצות או לא תובעות לי בלשון יהודית הוא גניחה ושיעול כאחת נשמע משם יהודי אתה אומר אני בלבי אם כן, למייחה שלא מבעי ומיין אני קופה צובה לשם מלא חיימה הנה איש יהודי סבוך בתליטות פילין תחת אגלה הרצועות והשוט קרוכים יחד והוא מפרכס ומשתדל בכל כוחו לצאת מן המעיצר אני תוהה וצועק עליו היח והוא משיווני בכל היח, והיח אני משליח בו חרון הפי וכל חלומותי הרעים שחלמתי והוא חוזר ומשלחם בי ואין אחד מאיתנו רואה את פני חברו אני לא יהודי איך אינו בוש ויישן בתוך תפילתו והוא לי יהודי איך אין מורה שמעים עליו והוא מתנמנם אני מקללו בעביר והוא בעביר ובעימי אני חוות את סוסו והוא מתיר את עצמו מאסוריו ועומד בחוות את סוסים הסוסים התעוללים ומזדקפים קוממויות ואנו כועסים ומסתערים מנגולים ומתכוונים להחזיק זה בפעוטיו של זה שעה קלה היינו עומדים שותקים ומסתכלים אחד בפני חברו אמנם מהנהדר היה מראה זה שני גיבורי ישראל בטליותיהם ותפיליהם עומדים בסדה זו אופים ונזעמים ומזומנים להיות סותרים אחד בלכיו של חברו השרי אין רעתה אלה עוד רגע ומקות לכם התרגשות לבו ופתאום נרתענו לאחורינו ושניינו בבת אחת קוראים, תוחים ומשתעים אוי רב אלתר אוי רב מנדלי אלתר יין כידור שני רב דלזמן הוא יהודי מסורבל בווסר ומפותם או קריסו אהבה פניו טובים בים בים של סערות צהובות ואחורות שיש בהן כדי להספיק פעות וזקן ושפם גם לא לעצמו וגם לחמה וחמה יהודים בתוך ים של סערות זה עולה כמין אי, חוטם, רחב ואב, חתיכה הרויית קבד בה שרוב ימות השנה הוא סתום ובטל מעבודה ובשינוי ועשית כגון בפרוס חג הפסח ובשלגים וועליו נותלו בחפור שוקד עליו וגרופו ומשמיע כשופר תקיעות גדולות ויחד מברבורים המזומנים ליום טוב נותן זמירות באותה שעה וכל העיר בתלון הומה אנשי המקום מגישים לו מנחת תבקה להריח בה ומברכים אותו והורים עשו תע, עשו תע אלתר, יין כידור שני רב דלזמן איש בתלון ומוכר ספרים הוא מכירים מימים רבים לא חכים ביותר ולא איש דברים והוא בריאה בפני עצמו פניו זועפים תמיד כאילו הוא כועס על כל העולם כולו אבל פי שאינו ראה בטבעו לאחר שילת שלום אנחנו מתחילים כדרך היהודים לתהות איש על קנכנו של חברו לאנו לך יהודי שואל אני ובודק את אלתר לאן יהודי הולך? את חוזר אלתר על דברי כמנהג ישראל שאינו משיב כהלכת שובה ברורה ופוטר את עצמו באקימץ פתיים ובאמירת את כל אותן הערמומיות שבבדיקה וחוונותיה התלויות בה היהודי הולך אלא שר, נסעו ארוח לרבים אין דלי הוא הולך לשם, למקום זה שאני הולך ובא לשם כדרכי תמיד, באלו הימים ובזמן הזה ידעתי רבי מנדלי ידעתי, לכיסלון אתה הולך למקום זה שאני אף הולך עכשיו אומר אלתר מעכם חותמו כמתיירי מפני השגת גבול שלא אקפך פרמסתו אבל למה אתה בא עכשיו בקלתון, מן הצד ולא בדרך הקבושה השעה הצריכת נלך זה כמה שלא עברתי בדרך זו ורבי אלתר, מה רעה שנפנה לצדדים ועיקם את הדרך מעין יהודי בא מעין יהודי בא יהודי על הבאי שלא היה הולך ולא בא מאותו היריד הנאה אני בא מעיר ירמולי נץ ועד שאלתר נקלה את ירמולי נץ ואת היריד שם הוא קרונות של עיקרים באים נגדנו והם תוהים בעגלותינו למה הן עומדות ומארכבות את הדרך על האוברים וכיוון שהגיעו למקומנו וראו אותנו מאותפים בטלית ובציצית ותפילין עם רצועות ברשינו וראו אותם את הבריאות היפות הללו טיפה חוכם שלביהם ואימם הוי פנו מקום יהודים מצויצים ומיד היינו מזדרזים ובאים להסיע את הגלותינו והערלים הפלפי שלא מבני ישראליהם מאידניה להם שקיימו בנו מצוות עזוב תעזוב ועמדו לנו בשעת דחקינו ובזכות דחיף אותם החזקה יצאו אגלותינו מן עמד המים בשלום וילמלא הם מי יודע כמה היינו מטפלים בהוצאת הגלות ואפשר שלא הועלנו חלום כפותותינו נתלחליכו בטיט וטליותינו היו מתמרתתות שערי באמת מה ענו ומה הכוחינו אבל בכוח ידיהם של בני עשר המלאכה נעשית יפה הם היו דוחפים כדוואי ומדחיף אותם היה ניכר שהידיים ידי סב אבל אנו, להבדיל אין כוחנו אלא בפה הכל כל יעקוב וכשהיו הם דוחפים היינו אומרים דחפו היטב היטב דחפו מפני שהכול יפה לדחיפה ואנו בעצמנו היינו גודחים ומפרפרים בכל עברי גופינו ונראים כדוחפים אבל אין זה מענייני כשנתפנה הדרך הלכו להם בני חם אלה לדרגם הופכים פרצווהם אלינו מלאיבים ומלאיגים בנו שאנו מטפלים בסוסינו בביגדי כהונה ועובדים את הבורה במקל וברצועה קצתם מקפלים כנף בגדם בדמות אוזן חזיר ומושיטים אותה לנגד פנינו כדי להחיסנו באלת לא היה חושש להם מבטלם בליבו ואומר מין אותן דעתו על פיראי אדם אלה ומהם שנתבייש מפני הם ואני הקיצת הקרב היולי זו להגם עלינו אי שמעים הלג הזה למה למה ולמה סוף פרק א' ספר הקבצנים מעט מנדלי מוכר ספרים ספר הקבצנים פרק ב' This is a LibriVox recording All LibriVox recordings are in the public domain For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem פרק ב' מתוך ספר הקבצנים מעט הסופר שלום יעקוב הברמוביץ המכונה מנדלי מוכר ספרים לא שהייתי הרבה ועליתי על ההגלה שלי והלכתי לדרכי אני בראש ואלתר אחרי כשהוא יושב לו באגלה תחת חופה של מחצלאות בלות והאופנים של מרכבתו מרוסקי הידות מהודקי חבלים ומשונים בשיעור קומתם מתנדדים על הסדנות ומתרעשים בכל מרכבה זו סוסה גבוהה ודקת בשר ותשושת כוח מושכת אותה והעלובה הזו גבא צרועה קטות ונשוך עוזני הזגופות ושיור הפעה שבצברה סבוך בקש וביניאורת של פשטן המבצבצים מן הענק לגורגרותה הדקה והצלומה מתפילת היום פסוקי דרחמי וטחנונים ועטים ולאחר אמירת אותם הפסוקים הוא רקיקה בכל פי כנהוג בסוף התפילה שוב, התחיל, היצר הרע נכנס אימי בדברים מיסית ואומר כך ממהט יש הוא סעד למך איי, איי נשתמת אני ממנו ואומר, אחילה מי סלכדתך אני לא איי, והולי עט מה לא ליהודי בימינו ולנבוכת נצר בימים ראשונים הרבה צירות מתחדשות ובעות לישראל עכשיו בכל יום ואף על פכן אין מתענים ומטריעים עליהם אל תהיה שותה הוא סעד לבך הרי זקן אתה הוא תהר לך הרי לי מעביר ידעי על פניי כמתכוון להבריח זבוב מעליהם הוא מבית לתרמילי בהגלה שבו מצויים תמיד כאן כאן משקעי פת ודוב שנים ומיני פרפראות, שומים ובצלים ושהר ירקות האין רואה הלב חומד והקייבה תובעת יוקח נמעת יש אכם כזית וכדי להתרחק מהעבירה, הרי אני ממהר ועופכת פניי מתרמילי ומשיח דעתי לראות הדר אלוהינו בעולמו הנאה הרקיע כולות חלט בלא אבקל החמה להתת הרוח לא נושבת אביר לא מרפרף תבועות וילנות אינה מזדה זהים הפרות אלו רובצות בשדה נתויות גרון ומנענות אוזנאים ואלו קובשות קרניהן בקרקע חוטטות ומאפרות בתלפיהן וגועות מפני החום הפר פושץ זנבו ורץ מנעני הראשו לצדדים פתאום יעמוד מרכין מצחו עד לאפר שואף ומנשם בן חיריו נוהם ובועת ברגליו והבל מפיב יצא אצל ערבז גנה אקומה או סדוקת רעם עומדים סוסים צפופים מעהילים זה על גבי זה בצב רותיהם כדי לעשות צל כלשהו ומצליפים בזנבותיהם להבריח את היתושים והצרעים מעל גבם בראש העילן עורב אחד עביר העולם ונראה מרחוק כאילו הוא מתפלל עטוף תלית קטן של לבנות חלט יחד משטחווה ונופל הפיים בכפיפת ראש רוקד תחתיו רקידה קלה מקרקר אחת או שתיים בשפה רפה ומשתתק פושת גרונו מעמיד פניו ומתנמנם ואינב בקוחות שקט כל הדרך עלה לא מזדה זהע אוף לא פורח אלא יתושים וזבובים אמא פזיז הזה הילולי וחינגי להם בחללו של עולם תשים קו וחו מעופפים ועוברים אצל האוזן מזמזמים לה לוחשים לה ופורחים ואינם גם הצרצו והצלצל מנתרים בין חציר וכמה נודדים כנף עם רגל וחצילצול מצלצלים הנה חום היום הנה שקט דממה ישנים מעשה אלוהינו ואני מוטל מפנה חמה בעגלתי והיינו לבוש אלה חלוקי ותלית קטני בלבד קובעי החם בראשי שמות לי לאחורי והאנפילאות של צמר מפוסקות מעל רגלי אפילו במהחמה משול שלות לי עד עקבי ומזיה יפה יפה ולמלא החמה המחה את עיניי הייתי נהנה מזה אזור מפני שאוהב אני להזיע ולהשתתח שעות הרבה על גבי ההצטבה העליונה במרחץ בעיד נדאר איתך אבי עליו השלום היה מרגיל אותי לדבר זה מי ילד אותי הוא היה יהודי מלהב מעין ניצוץ משלב את יעה נצנץ בו היה חומד ומתאבל התפרקד שם במעלה העליונה ולהזיע ובשביל כך היה נחמד ליהודים וקנה לו שם טוב בקהל הדתו אין בעין ראו את הנקודה הישראלית במידת זו והיו חולקים לו קבוד בדברים העומדים ברומו של מרחץ כוחו יפה הוא יודע את עניין המרחץ על בוריו ולזהיה אין מומחק כמותו באמת אמרו לא ניתנה זהיה אלה לי ישראל אין יהודי זוכר לקבל שבתות ומועדים אלה בזהה טפה וכל עברי גופו אומי מכל ומה ולשון מתאמלין ומזהין בעולם אבל אין זה מענייני ואדם כשהוא מזיע כמה נפשו שוקיקה וחמה הרעיבה אף אני צמא וראה יצרי הרע מתגבר בי עוד יותר מבראשונה והולכת ומונה לפנה את כל סדרם של מאחלי בית ישראל בסרר מצומק בדייסה צליק דירה פשתידה עם אור של סבר אוף ממולה בטוחה חצר כבד מרוסק ביווצלים מולמוס או חזני ואני רוצה לאכול בכל עבד נפשי והוא בשלו לביבות מתוגנות קורכבן, תרקיות, לשון בחרדל צנון בשומן של תרנגולים זפק של ברבו מצומק בלפת ועד שהמאחלים האלה נקראים לפניי והנה תרמילי לפניי כאילו נעתק ממקומו ובאם אליו לחיים טיפש נאום היצר הרע בקרב ליבי אל תשתתי הרבה שותה שבעולם ידי הולכת מאליה פותחת את התרמיל וחוטפת את הקוס ואגב אני מתגנב ומבית על סביב אותי ובאותה שעה נפגישו עיניי בעיני סוסי שהיה מתחכך בראש הכלונס של ההגלה הופך ראשו לאחורר ומייציץ עליי בפנים זהומות כאילו הוא מתראם ואומר בואו רואה זו רגליה האחרונה בצייקה וחרוכה במטלית איינחה דולפת צברי פצוע תדבק לשוני לחיקי אם ידעתי טעם שיבו לתשואל ואף על פיכן חוזר חלצי מזיז עצמי בכל כוכי ומתגבר כערי וזוכל והולך לעשות רצון ריבוני ואיני פורק מעליי חס ושלום על העבודה הקוס נשמת את מידי וחוזרת למקומה ואת התרמיל התלתי מלפני בבוש את פנים מתענח ואומר אחן זה הוא שמחייבת היהודי ומלמדו מוסר עסקל מלפנו מבחמות ארץ כתיב נעניתי לך סוסי חביבי אף אני, להבדיל משתעבד ואיני פורק מעליי על העבודה נעבוד רב סוסי ונסבול הרוח לא ייסיינו אדם ובהמה תושיע אדוני אבל אין זה מענייני יהודי כיוון שכבש את והרה של אכילה את התאווה המנגונה הזו שוב אינו חושש לה ואפשר לא לצאת ידי חובת אכילה במה שהוא והרי עכשיו בימינו הרבה יהודים בעולם ששיעו כיבתם אצלם אינו אלה כזית הוא מובטחני שלהתיד לבוא אם יוצא השם ומחס הבסר ובאליה טובות לא יעברו מתוך היהודים מתחים ומאתים באכילה עד שלבסוף יקום דור חדש מחוסר כיבה לגמרי ואז כמלחי מרום יהיו היהודים על האדמה דבר זה אינו סברה בעלמה אל המעשה ובדידי הווה עובדה תאחה שדחיתי את תרמילים אצלי נתיישבה דעתי עליי והרעב עוד לא צייר אני כל כך אני מארהר בנייני משחר ומנגן לי בניחותה ובכל בחייה אחד מן הפזמונים האגומים לכאורה הכל טובי יפה בה הסתם וגירה בי הרעילית אחת עם כלי מלא דובדבניות פרי זה שאני חומד אותו ביותר אדם אחר במקומי מהני בעלי הזיות היה מוציא מעורה זה מפשוטו ואומר הסתם הוא בעצמו בא בדמות אישה ונתכוון אבל למען האמת עמדתי ונסתכלתי בה וראיתי בחוש שהיא הרעילית פשוטה כמשמעה בשר ולא רוח ובשעה שהסיעת נהל על הכוחין של הדובדבניות עם הכלי ביחד הושיט לי את מתאמיה תחת חוט מממש והיה ריחה מטוב נודף לתוכו ותאהבת האכילה חזרה ונאור הבי ומפני צער הרעב פנאי מוריקות חלה של בי וחשכו עיניי וחודאי שלא לבוא לידי ניסיון אני עומד וקופץ מן ההגלה בהול ומבוהל כמתמלת מפני הדליקה רבי אלתר בקריאה הזו נתכוונתי להעמיד עליית אלתר לשומר ואלתר שלי מתפרקד בהגלה שוכב על גכונו וראשו סמוך על שתי זרועותיו פניו מאדימין וחזהו המסובך בסער מגולה החמה מלהטת וצולר אותו כגדי מקולס בשם נוניתו מפיקה מתוכו את כל הלחלוכית שיבו והוא מזיה אוי וווי לי שראיתי בך מה מה מה מאמר רבי אלתר קבעמה כמשיב לי על כל קייתי ואינו זז ממקומו מה אתה? אותה הרילית נתעלמה מן העין אני מבקש לי המטלה ושואלת אלתר איזו שעה משעות היום אתה נתחה איזו שעה משעות היום משיב אלתר וכולו עמום כתוקע לתוך חבור כלום יודע אני הרבה התענה הנפש עד צצת הכוכבים הראשונים אוי החום גדול החום יפה מחיין נפשות אה אמרתי לא הולך ברגלי אצל הגלתו מזיע אתה רב אלתר דומה שהגיע עת צוסנו הנשרים האלה היפים ומתנהגים בעצלתיים עוד כשני מילים הדרך המלך העולה לקיסלון ליד היה רגדול שלפנינו שם אני רואה מקום טוב לנו לאחר שעה קלה הגענו למקום יער וסדות ומראה טוב שלחנו את ההראיות שלנו ואני ואלתר ישבנו נשענים תחת העץ סוף פרק בית בספר הקבצנים מעט מנדלי מוכר ספרים ספר הקבצנים פרק גימל זו ליבריווקס כל ליבריווקס היו בלבי דומי כדי להתפעת לתת לבי לבריווקס קורג פרק גימל מתוך ספר הקבצנים מעט הסופר שלום יעקוב אברמוביץ המכונה מנדלי מוכר ספרים ואלתר יושב תחת העץ כחום היום ומזיה ונהנח מקוד סרוח ומנשימה קשה רואה אני בעוניו שירושי תצא עליו וחדי לנערו להשיב רוחו להמתיק לו מרירות אותה השעה נכנסתי עםו בדברים ואמרתי לו דומי אני רבי אלתר שחם לך יפה יפה באה אמר אלתר בלשון קצרה כמתראם מרטיע ומתכנס לתחת נופו של אילן שחמטו מרובה מצלתו כלום אתה ענית קשה לך שככה אתה מתעניח אומר אני לאלתר מנערו ואיני פוסק ומחליט בדעתי להציל מפיו דבר ויהימה בי משיב אלתר ועוד הפעם גרירה אל מתחת האילן באיזו בלבד לא הייתה מספיקה לי באותה שעה כמה קשה כמה גדולתה אומר אני בלימי חייך שאתן לך פתחון פה ועל כוח חכה תדבר ולא תעלם עוד מניח אני את החום השרה והזעה ואיני פותח אלה באסק שאין לך תחבולה לדובב יהודי טובה היא מנה יהודי אפילו קשור גוסס כיוון שהוא שומע דבר אסק מיד דעתו מתיישבת עליו ומלח מוות נירתה לאחוריו ואינו שולט בו באותה שעה הוי לא למי שבא לביתו של סוחר יהודי כשהוא מהרער באסק באותה שעה כל העולם כולו אינו חדאי לא והוא מבטל אפילו את החיו וחביבו בריאה אבל אין זה מענייני כמדומני רבי אלתר אמרתי לו מהיום אסק פגישה זו שנפגשנו היום משמיים היא מין זכורה יש אצלי עכשיו משופרי דשופרי תחבולה זו עמדה לי אלתר נהפך לבריאה אחרת זוקפת גופו קצת מציץ עליי ומעזין ושומע ואני מעוררו מוסיף לו בדיבורי סם חיים ואומר אדי אלתר אין האסק נעשה בינינו אלה במזומנים הרייתה בא מן היריד שבייר מוליניץ ועדיי יש כסף לך וחיסך מלא כיס מלא הוא אומר לא חיס אל הלב מלא מחוות לי משיב אלתר מתראם אני אומר לך רבי מנדלי בקיצור הכל חבל כיוון שאין מזל לאדם נוח לו שלא נברא להעסקים הייתי מתווה להעסקים חדשים עם מלא אחר במקומי ועצלי הכל חבל כשתיפול פיתה עצלי פניה הממורחים בחמאה למטה אבל מה את עונן על רוע המזלי אין זה אלא כד עם ראי אינשי גרוף את החוטם ומרחת פניך בקיצור חבל מדברי אלתר למדתי שאין הדברים כפשוטם ובצרה גדולה הוא וכיוון שפתח פיר הרי דיה דחיקה קלה שיהיות תשעה כבין שיחה יוצאים מתוכו אני מצידי לא נתעצלתי עוד חכתיב ואלתר שלי נתעורר והתחיל מספר לי את צרת נפשו על פידרקו ואמר בקיצור אני בא ליר מוליניץ ליריד שם וכשאני בא ליריד אני קונה מקום לי הוא לאגלתי בשוק הוא מתיר את חבילות סחורתי בקיצור לא חלום עומד אני בשוק הוא מצפה לפידיון באמת לא באתי ליריד אלא בשביל שהייתי ענוס לכך שעה זו שעת דחקי לי ביון גדול אני לא עלייכם המדפיס טובה התביעה בעצמה אין החלום ולא לא הייתי חושש יתבא אלא עדה עקה שהוא אינו מקיף שומעת אה הוא אומר אינו נותן לך סחור החלום בטיע בחירה כבר בגרע כהי מלן שבטולה צריכה להינסה שומעת אה ובכן לך אחרי הבחורים חתנים יש אבל חתן כלומר חתן קהלך אינו ואם מעט לך צרות ישנות הרי לך חדשות מה עשה בישתי פתאום נמלך וילדה זכה ואם עתי קודם הפסח המעזל טוב לך שומעת אה בקיצור הכל היבל לתוך דרכה למה נסתה בטולה בזיכנותך שתלד לך בנים הרבה מה אתה שך רב מנדל אמר אלתר תוהה ומשתומם הרי אני עושיתי להכניס בעלת בית לתוך ביתי יהודי נושאי שם אה ומבקש, לא חלום אין יהודי מבקש אלה בעלת בית יפה ולמה רב אלתר שואל אני אותו מביתך וגירשת את אשת נורך והיא הרי הייתה בעלת בית יפה בי משיב אלתר בעקימה צפתיים ופניו זועפים והקרה גם כן לא הייתה השטחה הראשונה מקפה חנית אלתר בדברים עכשיו היא שומעימה והילדים הלווים, מחנם הגד עם ידאטה מבעבר אלתר קהילן ומנענה בידו חופף פרטו ונענח מאומק הלב גדולה בי שהיא משמשת אצלנו היהודים בחמה וחמה לשונות ובעה במקום תשובה על כל הקושיות שבעולם בי אולי יפה בכל עניין ודברי שיחה והיהודים מסתייה בבצוק ראיתים מה שהוא נתפס במצודה בין אדם רמה הוא פושט את הרגל כשנושב באים עליו ביטביותיהם הרי הוא מסלכם ב, ב עומד ליהודי בשעד החקוק שהוא נחז ונתבדה ב, יוצא אדם ידי תשובה לחברו הפתפתן שמרבה עליו שיחה והוא אינו שומע ואינו מבין כלום מה זה שך וב, נצדק איש יהודי רש המים בגלוי והולך רחיל ומלשין בסטר תלמיד חכם שעבר עברה ואיש חסיד שרוממות אל בגרונו ושבע תואבות בליבו סוף דבר ב, איזו נדרשת בשבעים פנים ויש במשמעה צעק חי וקיים דבר על העיצים ועל האבנים הזמנות ילוי דינו שלו נתנתוקף ומשמעה גם כן מהיחית איתי קוממיות וחי יוצא באלה הוראות שונות ומשונות והיהודי שפיקרחו מיד ומבין מדעתו כנגד מה נאמרה הבא ועד אחד היא מגעת הכל לפי העניין ואותו הבא האחרונה של אלתר תאמה היה כתאם מרור ובמשמעה הכרת הראשו וחתתו חרתה וצידוק הדין על מעשיו אבן מה המסע הייתה לו עליבו חתתו הגדולה שחתה לישתו הראשונה ולילדיה וכל שרה שהגיע לו היה רואה אותה כעונש ודין שמיים זו אין חתו המרה כדו האינו בו שכחו ואף החפיפה בפעתו הייתה אומרת קבל עליך אוכר ביתך יד לפה ודום צער גדול נצטערתי על שאוררתי בלב אלתרת מחובה וישנים לביא מייסרני ואומר כך דרכו של יהודי שהוא מתערב בענייני ביתו של חברו יורד לתוך נשמותו ובודקה בשאל אותם בשעה שהיא כואבת ומדוחדכת ומתמצת להסתיר מחובותיה מפני אחרים ולא עוד אלא כל התרחה הזו שתרחתי עד עכשיו לפתוח פיב של אלתר הייתה לבטלה לשנו של אלתר שהתחילה מקשקשת בפיב כמתוטלת עמדה פתאום על ידי שנגעתי בגלגלי האורלוגין כלומר בתוך נשמתו פנימה ועכשיו עליי לעשות שוב בתחבולות האישי ידבר לא חסתי על תרחתי ואוררתי עד כמה שאפשר בדברי עסק והיא תורר ופתח פיב והמתוטלת זו לשנור שוב התחילה מקשקשת סוף פרק גימל בספר הקבצנים מעט מנדלי מוכר ספרים ספר הקבצנים פרק דלד This is a LibriVox Recording All LibriVox Recording are in the public domain For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem פרק דלד מתוך ספר הקבצנים מעט הסופר שלום יעקב אברמוביץ המכונה מנדלי ספר קבצנים בקיצור עומד לי אני אצל הגלתי חוזר אלטר ומספר קלשונו עומד הניכן ומתבונן להיריד והיריד יריד רש והמולה בני אדם נחפזים ובהולים נושאים ונותנים וישראל עושה עסקים וחי יהודי בהמונוש ליריד שם מקום חיותו ממש כברקת יעקב אבינו ויידגו שיהיה עניינם כדגים בקרב הארץ וכי לוחך כתוב רבי מנדלי כמו שאומרים יריד בשמיים נמצא, העולם הבא מעין יריד הוא בקיצור בין כתוב בין לא כתוב יהודים ידודון ידודון ואין להם מנוחה את הגרים שם רואה ענית טלצי לשאווה רש דוכנע ואחר כך משרת ועכשיו רבי בער שמו בא בחנותו הגדולה ולא הפידיון והאושר בהיריד בקיצור לוחלו בהילה וערבוביה שם רואה אני יהודים רצים אחד אחד שניים שניים מזיעים מאוד הקובה שמות לאחורי הראש היד עסקנית מתנענת אלך ואלך ההגודל מסדקף ופתאום והראש הזכן בין השיניים מזל טוב מצא יהודי היצע טובה מצא שם רצים בין שימה אחת סרסורים שדחנים שמארתותרים שמארתותריות תגרניות עם סלים יהודים עם שקים ובכלום אברכים במקלות בעלי בתים קרסנים וכולם פניהם להווים אין להם פניי רגע בסלע בקיצור לוחלו דומה עוד מעט והם מתשרים אושר גדול מאוד גדלה הקינאה בליביק שראיתי הכל מתעסקים הכל מרוויחים ומאספים ממון ואני עומד אני כגולם בחיבוק ידיים אצל הגלתי שכל זכורתה המצויה בעינה בעבונותי הרבים אלא כמין חבילין של ציציות של כמעות ומיני ספרים ותחינות של שרה בת טובים שומעת שרה בת טובים היא כולה שוביה פרוטה בוא רעים החיים בוא ועסוק בה והסעת אותך לאיש בקיצור מקלל אני בליבי את אותה העגלה ואת סוסתי העלובה הלוואי שלא היו בעות לעולם ואומר הווה אנסה את מזלי ואלך לעסוק גם אני אפשר, השם מתברך ירחם עליי ולמה לא בקיצור קובעי משתמט לי שולי קפותתי מתבדרים ורגלה יולכות מהליהן לתעגלות ומיד הרי אני לא אס שלא מדעתי קש דק שעלם מן העגלה ונכנס מעילב לתוך פי בקיצור לא אס לי אני קש זה ורבות מחשבות במוכי נתפך אני בתחבול אותי להייגיסה ולהידח גיסה וכרגע העץ בעל המצח מצאתי עסק טוב שידוך בין שני סוחרים מהאדם חשובים הבאים בחנו יותיהם להיריד יודעת המיהם אחד הוא רבי אליוקים איש שרוגרב ואחד רבי גייצל איש גרידינג מהניח הניית שלי ילכו להם למטה סוסא עם העגלה ועם המדפיס כולם כאחד ומשעבד אני את כוחותי ומחשבותי כולם אלא עסק החדש בלבד היח העסק זז למזל ממקומו וישתי כבר שיהיה לך דרכו בקיצור אני דוחקו ומזרזו והוא הולך ומאחשב אלפניי כל היום אלה הליכה בריצת רגליים ממש אני רץ קצבי מרבי גייצל לרבי אליוקים ומרבי אליוקים לרבי גייצל אתה הרי נירץ בהוכשם ערוד ובהול בתוך כלל ישראל והריני מאמצת כל עבריי וחושי לעבודת השידוכין את החוטם להריח את הפה ואת הלשון לדבר ייקוב החוטם את ההר והזיווג יקום אדם חי אני ולמזונות אני צריך הזיווג יקום וכאן במקום זה באותו היריד וכך עדין אותן כלום יש לך מקום טוב והגון לעניין זה יותר מן היריד בקיצור נעשה רעיון בין המכותנים בחיפזון כשהם עומדים על רגל אחר והם נושאים כן שנייהם חומדים ורוצים בכל איבם ומה הדבר חסר והלוי שני המכותנים שנייהם משתוקקים, מוכנים ומזומנים הריני מדושן מרוב שמחה קטינות חשוב אצלי כמונח בקופסה הוא כבר התחלתי עומד בדעתי כמה מעות אהה פוסק לביטי הקלה תחריך איבד לחרים ולחסתות לקחתי על שמח זה עוד קודם לכן ולא זו בלבד אלא שכמעט הייתי גומר ולוקח אצל השמל תותר בגד שם אית ישן לביטי ואם תומר קוטונות, דאגה זו קטינות ההיא ושעתה לבסוף אלו דברים שבידוש לקדוש ברוכו הטוב בעיניו יעשה וקיצור, לא חלום אבל שמה מעשה שהיה והשתומם אדם שאין לו מזל נוח לו שלא נברא כשהיה קרוב הדבר לשבירת כלי חרס ונזגרו אגב גררה בחתן וחלה והנה סופו אוילים אומר סופו אורו פרח אני אומר אורו לא אורו אין אוכלו מלאג גם על פרח הלגג שומעת צערה זו שבא לי אין דוגמתה בעולם שני המכותנים יש להם מה יש להם אתה סבור יש להם בחורים והיח רבי אלתר תוהה אני ומשחק עליו שחוק גדול במחילת כבודך מה ראית להשתות זו לדבר נכבדות שלא לדעת מתחילה למי מהמכותנים בחור ולמי בטולה פשיטה מהקם אלתרת פניו בטרעומות גם לי ברוך השם דעת כמו אצל שער הבריות ואינוי צריך ללמוד משום אדם כל השומע לא יכול לחשוב שם המעלתו לב יהודיהו חס ושלום ואינו יודע כצד שידוחים נעשים כמדומני רבי מנדלי שיודעי ויודעי אתה דרך היהודים ומנהגם בענייני חיתון וניסויים אצלנו ואם כן, למה אתה מהכחל מעורה זה שאפשר לו ויערה לא לי בלבד אלא אף לכל אדם אני ידעתי וידעתי שיצל רב אליוקים יש בטולה בטולה נעה וריאת בשר הלוואי שיזכן יאשם מתברך בחתיכת זהב כשאור גודלה הראה בנחמה אם לא ראיתי ההשתקת בעיניי בקיצור לא חלום אם אין מאזל לאדם שו כל חוכמתו מייסתה בטולה בינתיים עמדה כאילו השעה שעת חטיפה ובהלהדה ובמונתי שהדבר היה נעלם ממני וחשם שלא ידעתי את זה כך לא ידע דלות כל ימי עכשיו אני שואל אותך ותסברה כשאני בא בדבר השידוך ואומר כדרך היהודים וכם מנגוש לולם רב אליוקים רוצה אני לשדח אותך ואומר בבטולתו של רב אליוקים כלומר לביתו הקלאנית קוונתי ולבחור בנושל רבי גייצל לפרש זאת בדיוק ברחל בדחה בתולה לא סבירה לי דם כן קשיה פשיטה מהי כמשמלן הכל יודעים שאין בחור נושא בחור אל הזכר נושא נקיבה כדרך העולם כמדומני שאני מצדיר הייתי נוהג קראוי ביהדותי שגם אחרים לא היו נוהגים בזה יפה יותר ממני בקיצור אני הייתי מדבר בשפה ברורה עיקר הדברים בדבר נדוניה ובדבר מזונות ובלב אחי הרי צריכת עליידה שהיא מנשים סוחרים ובפורט בשעת היריד היא אפשר להרבות שיחת פעילה אלא דברים מועטים עיקר הדבר וגוף העסק אין פניי בקיצור הרי לך תשובה ברורה מצידי עכשיו מחזור לרבי אליוקים רבי אליוקים זה מצידו כששמע את רצוני לשדך אותו עם רבי גייצל ודייה יסבו אותו כלומר הבחור שלו וככה דין נותן וחיותו בעצמו משדחים בגייצל, בתמיה ואל המי בטולה חס ושלום בטולה היא אפשר שתה לילדתו שערי הוא יודע בליבו ידיעה ודאית שבחור עומד אצלו להינסה ולא בטולה נמצא שאני והוא שנינו התנהגנו כשורה בקיצור לחלום עכשיו יודעת ב אומר אני קובש עצמי בקושי שלא לזכוק אה אמר אלתר בשרבו וספתיים ובזכיפת אגודלו לרמז שנח הדעתו באותה ב שלי שיש במשמעה שאני מסכים לדעתו והכל נתיישב לייתה ורואי אני חובה לעצמי להודות על האמת שדברי אלתר נראו לי כדברים של תם ובאמת כפי שהזיווגים נעשים אצלנו היהודים למה לא יערה מעין מעורה זה העמדתי על אלתר פנים מסבירות ואמרתי לא עוד הפעם ב אתה ידעת אמר אלתר רומז עוד הפעם בעצבאו ואומר אתה מבין בקיצור לחלום המתן לי מעט והסוף עוד יבוא עדיין נשאר בליבי ניצוץ של תקווה עיסק שיחזקתי בו לא ועם הרע אני מושך ידים ממנו רבי אלתר מה אתה שך תמיה אני עליו ומארהר בליבי ודאי נתרפת דעתו מפני החמה בתקופת תמוז כלום יש מקום לתקווה כלשהיא בשידוך זה ששני חתנים בו המתן לי משתיק אותי אלתר המתן לי רבי מנדלי הלא קשיה עוד לא נתיאשתי מן העיסק יש ברוכו מקדים תרופה למקה שומעתה יעמוד רבי טלצי עוד מלך התחילה היה בדעתי טלצי ועצלו הרי יש בטולות יש ויש כמה שתרצה האמן לי משעה הראשונה עלו לי במחשבה ליוקים גייצל טלצי שלושתם כאחד ומתוכם הייתי צריך לברר זוג אחד כתרגס אותן נכנס לשידוכים רבי לוקים ויצע טלצי ונשאר הוא לפי שעה מבחוץ עכשיו שבה על היצרה הזו הרי הוצרחתי לעשות מה להצלתי נמלכתי בדעתי וחוציתי לשוק את טלצי זה משובח ומפואר ומוחתר בשם מורינו רבי ברשיל בקיצור הולך ובא אצל שני הצדדים הקודמים עומד עליהם ומשקח חיימה ואומר הכל חייבים קצת הם קצת אני וקצת גם מזלנו הרע ודאי אין זה זיווג מן השמיים שומעתה ומאתה מתחיל ובה החלל הגדול רבי ברשיל לבין טוב הוא בעל מידות טובות הוא גבי הוא, גיבור הוא סדקה ובכן הכל יכתירו לרבי ברשיל וישקימו לפתחו ודבר על עמד מהלב שחכמו, כלום יש לך בעולם גביר והוטיפש בקיצור לא חלום אותו הניצות של תקווה התחיל מתלהב בי יותר ויותר כם זו לטובה מהרר אני בלי בי על ידי אותה את הכלה נתגלגלו לשני בחורים ושתי בטולות הגונות שני זיווגים ביחד רבי ברשיל יתקן למה שפגמתי והכל איתי שפיר אם ירצה השם בקיצור התחלתי עובד בכל עברי גופי פונה על ימין ועל שמאל ועוד הפעם הפשלת שולה כפותתי וריצת רגליים והעניין זה לכאורה יש לו רגליים והוא הולך כדרכו לא חלום אבל עד שאני מטפל בעניין זה והנה קץ היריד בה מבוכה ומנוסה איש לירו ולביתו קלטה רגל מן השוק וכל תרחתי תרחה יתרה זו לבטלה עכשיו מבין אתה אמר אלטר בניגון של תחנונים פושט ידיו כאילו קובל ושופך שיח לפניי ומבקש עזרה בצרה מבין אתה אם אין לאדם מזל מזל כל שהוא שב לו כל חוכמתו אוי זה כמה יד אדוני שלוחה בי והוא מעניש אותי על עבונות תי הרבים במזומנים אתה אומר כלום פעוטה יתרה המקדי צורקי יש בחיסי בואי לי אוי אוי בית המרחץ ממש כמו במרחץ מתלהת אני וקורה בכל מזיז עצמי ומרטיע אל תחת העילם אלטר מעמיד עליי שטי נב מנהנה ראשו בטרומות ומדבר בלשון הסתר גם זה לך יהודי אוי לנו אדם שרוי בצר ומראי רתו מתפקת מרוב צרה מדבר ומדבר והוא, לחלום אין לו בעולמו אל הגופו חמלי הוא אומר החום גדול כמו במרחץ יתמוגג חס ושלום מבין אני תחבולותיהם של יהודים בקובלנה זה יהודים עוצה לו פת אחרתה וחוזר בו כיוון שהוא רואה שאין מעות אצל פלוני חברו איי אומר אני לאלטר מחזיק בזכנו ומושחוק מנהג יהודי מה סלכה עד האתכה רבי אלטר אני לדבר אחר נתכוונתי שמעתי סוף המעשה שהיה בכך בשעת יריד ונזכרתי במעשה נפלא שהיה לשעבר שם בבית המרחץ וכל זמן שאני זוכר בו אני מוצא בו תם מה עשה זה ושלך אחדו ואין ביניהם אלא שבמרחץ היה מה עשה בקיצור ונגמר בכי טוב ראויים הדברים לשומעם אוי כמה אתה מזיע רבי אלטר הרטי הנמאת במכילת כבודך לשם כך כך לשם ואני אשתתך להיכנה כדחמה והספר לך אלטר מוכה בבית ידו של חלוקו את הזהע מהלפנר ומוציא מחייקו מקטורתו של זכוכית לבנה שצורת יפה יפייה עליה נותרת המסמר התלוי בצמיד שעל פייה וגורף קני המקטרת הקצר העשוי חוליות חוליות החוליה העליונה עצם שחורה ומאוקמת התחתונה אפי עצם והאמצעית הגדולה שבהן מעשה עבות שזורה ומרוקמה דקים אחר כך נתן אש במקטרתו והתחיל מהשן מסתכל כילחר יד בצורת היפה יפייה ומשתתך מלא קומתו תחת העילן ואני רוקק וגונח מזמן גרוני לדיבור ומתחיל מספר סוף פרק דלד מספר הקבצנים מעט מנדלי מוכר ספרים ספר הקבצנים פרק הי This is a LibriVox recording All LibriVox recordings are in the public domain For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem פרק הי מתוך ספר הקבצנים מעט הסופר שלום יעקב אברמוביץ מנדלי מוכר ספרים בבית מרחץ זה של בני העיר כסלום קבע לו מקום דירתו מן אוריו בחו אחד פישקשמו והוא חיגר מי הוא זה פישקה שאלה הזו לא על תעלדתי ולא על דעת אחרים מה בכך? הרי לך עוד בריאה אחת בעולמו של הקדוש ברוך על עובות כמותו העולות ונוצצות לפנינו ככמהין ופתריות לקומתן ולציביונן ולדעתן בעבד אחת שלא להרגיש מתחילה בהוויתן ובגודלן התקבצו להם קבצנינו יחד יושבים שם בשפל בקרן חשיכה פרים ורבים בחשי ומי נותן דעתו עליהם ישרצו להם קרצונם ובמקום חושך וצלמה וזה התף הולך וגדל ועומד על רגליו ופתאום יציצו מעיר יהודים קטנים פיש קלונים, טודרוסונים חיימונים, יוסילונים וחץ קלונים ארומים ויחפים ובגד ארבע קנפות לבד עליהם ואתה מוצא אותם על כל פסיעה ופסיעה בכל מקום ברחובות ליד שערים במבואו פתחים ומדרשות לומר לפניך שפישקה בריאה נעה הוא אי אפשר ראשו עליו, קיקי הרעס גלגל ומרודד פברחיו, שיניו עקומות וחרקומיות מגמגם בלשונו ואינו הוגה את הרש קראוי גבו מאוקם קצת והוא חיגר ברגל אחת הבחור הוא פישקה כבר בגר נעשה אישה ולזקות את קיסלון בפריבטן אבל מזלו הרע גרם הוא שחכו הוא ונעשה כמין זכורה בלזו במשחר הספרים שלנו המונחת כאבן שאין להופכין ולא עוד אלא ששחכו הוא אפילו בשעת החלץ לצבח חתני חלרה כלומר בשעה שהקהל הקיסלוני היה מחדר אחרי חתני ומללים ומני בעלי מומים מצורעים, אלמים, חיגרים סומים, בו הקנים ובעלי חתות טעות שוטין חרומים סרועים ומרוכי אשך וחוטף אותם ומכניסם לחופה בבית הקברות עם בטולות כביכול שהיא סגולה בדוקה ומנוסה לעצירת המגיפה בתחילה עמד הקהל וזכה בניסויים יונטל, הקיטה המפורסם הזוכל על ירחו סמוך על ידות של עץ בשתי כפיו זבגו אותו עם הקבצנית המפורסם אתכם אותו בעלת שיניים רכבות ומכוסר את השפה התחתונה המגיפה נתבעלה מפני זיווג זה ולאחר שהייתה הולכת ומזקת בני אדם רבים בעיר נסעה לבסוף את הרגליה וברכה ואחר כך עמדו ובררו להם את נחומצ'י השוטה הידוע שבקהילה שוטה זה פרסת כנפיו כלומר את ההינומה נגד זקני הקהל הקיסלוני בבית הקברות על ראש אותה הבוגרת שמילדותה זרחה צרעת בגבכתה וכרחתה כאטרה ושהיו מעבירים עליה שמועה בעיר שהיא אנדרוגינוס אמרים מי שלא ראה חתונה זו הילולי וחינגי בין הקברים לא ראה חתונה מימב היו חוגגים ושוטים מרקדים לפני הקלה ואומרים קלה נאה וחסודה לא כדי לחבבה לחולרה כי יש אומרים חס ושלום אלא כדי לחבבה על בעלה השוטה אבל אין זה מענייני כללו של דבר והשכחו הוא ועדיין בחו הוא כשהיה אפילו אותה הדודה החרומה שמרקדת כדרגה ברחובה של עיר לכל כינור משונה ומשמיעה על נדוות כדי לזווג עניין ועניות חשובות כמיתים שלא להיבד אל חס ושלום דודה רחמניה זו אפילו היא שכחה את פשקה והניחה אותו שיהיה שאוי בלא אישה ודאי יש בזה משום צהר בעלי חיים אבל מי חייב בזה מסתמה מה זה לא גרם לא ונסתחפה שדה הוא פשקה היה רגיל להלך יחף ובלא קפות אלא בחוטונתו התלועה ובבגד ארבע קנפוט מזוהם ומכנסיים רחבים עשויים כמתים כמתים ותלויים כסקים מלכתו הייתה הלוך וקרו ביום השישי קצות כסלום עמדו בעלי בתים ולכו לבית המרחץ וכך היה מחריס ביום ערבי לנשים בעמות החמה כשנתבשלו הירקות ובצלים נראו בארץ כל פשקה נשמע בעיר בצלים יהודים שומים יהודים ובית המרחץ היה שומר המלבושים מגיש ספל של חמין מקפל קטונת מזוהמה ומכניסה לתוך בידה וקושרה מבפנים כמומחה נושג החלט ונותנה לתוך מקטרתם של הבאים למרחץ ובשחר כל היגיעות הללו קיבל מטבע בת שתיים ושלוש פרותות את פשקה היו רואים כאחד מבעלי כלי קודש ובשביל כך זכה לחמד דברים כגון, לחזור על הפתחים מפורים ובחנוקה בכנופיה של כל משמשי המרחץ הממונים על המים ועל הסקת התנור ועל ההבל ועל ההצטבה היליונה לבוא בכנופניה לסעודה של מצווה בליל קריא עד שמה וברית מילה אצל בעלי הבתים ולזכות בחוס יש ופרוסה של דובשנית ולחזור בתרמילו על פתחי בעלי בתים ולקבל מהם תרומת מצא בפשר את פשק הזה נכנס עם אולי פרקים בשיחה ונהנה מדבריו הנאה מרובה משמע שלא היה שותה כל כך כמו שנדמה למראית עין בכל פעם שאני בא לקיסלון ראשית דבר אני משקים והולך למרחץ הקהל שם כדי להגעיל בהבל את קיליי ולהחליץ את עצמותיי על ההצטבה היליונה אפשר אתה מלגלג עליי אין אצלי טענו גדול יותר מזה תמהנים יש בעולם חמדה טובה לגוף מזהיה ובפירוש אני חוזר ואומר לך שהייתי נהנה מאוד מאוד אפילו במה שהוא זהה זו שאני מזיע כאן ילמלא השמש מכה על ראשי הרתי הרב אלתר במחילת כבודך הרתי עצמכה עוד מעט אתה שופה עכשיו אולי תשלוט בחיין הבישה התריחנע את עצמכה והרתי ענמאת עוד מעט דייחה רבמנדל דייחה אומר אלתר מתראה כמדומני שאני שוכב כדבעי על נתה ענה נפשי ברוב דברים תבר בלשום קצרה המתיין רב אלתר עוד היום גדול אומר אני וחוזר לסיפורי ובכן כשהייתי פעם אחת בגיסלון פשקה מרחוק פרחובה של עיר המדתי מבולבל ומשתומם פשקה שלי, אני רואה הולך צולע על ירחו הדור בקפות החדשה בן נעליים ובפוז מקאות חדשים קובה גדול בראשו ועליבו בגד ארבע קנפות של בת משוקת מציצים ופרחים גדולים והדומים ומתנצנץ דבר זה מהו בליבי אפשר נמלח הכהל וסוף סוף בחר בו לחתן החולרה אבל באותה שנה לא בא מגפה על קיסלון לא משום שתיארו את הנהר ופינו את ההשפטות מתוך הרכבות ולא משום שבעלי הבתים נימנו וגמרו לשנות מן המנהג ולאסור עליהם רוצאת הזבל והעבות של שופכים לרשות הרבים לפני פתחי בתיהם אלא פשוט עשה ניסים היה אמת, היהודים שם באותה שנה היו חשים עם מאיהם והרבה מהמטו אבל אין זה מחמת מגפה חס ושלום אלא מחמת אחת מן המחלות שהייתה מהלכת בעיר והקישואים חייבים הקבצנים התעבות טעבה וכפצו על הירקות החדשים ונאין שו אבל אין זה מענייני ועד שאני עומד ועוד ומשתומם על המראה ואינים מבין, נתעלם פשוט מן העין באותה שעה הייתי חש במותניים לא עליכם קצת בעבונותיי וקצת בשביל שעברתי על עונת הקזהה ולא הרכבתי קרני דאוגנה על גבי כמנהג העולם חוץ מעשר לוקות בזמן ארוך של שישה ושבע חודשים ואני בעצמי נתחייבתי בן הפשוט מחר, אם יוצא השם אשקים ואלך בלונדר למרחץ, יש שם כמה וחמה שעות, ואבחים לא טעמו של פיש קבלבד אלא אף טעמם של שער דברים ויש מה מה נעשה בעולם המרחץ הרי הוא המקום היחידי בשביל יהודי לתחות זה על כנכנו של זה להוציא לפני האחרים את כל רוחו ולקבל מה שהם מוצאים לו במקום זה מתגלים לו לאדם דברים מחוסים ונסתרות הרבה שם עסקים נעשים ונגמרים, והרי הוא קייריד לכל דבר הרוצה לראות מרחץ זה בכל המונו יבוא לשם ביום השישי שני רופאים יושבים בזווית אחת אוכלי ומנותם בידם ולפניהם יהודים הרבה רופא אחד מגלהח גולגולות ואחד מעביר טער על השדראות על השוקיים ועל המותניים חובל וסורט בבסר ומרכיב קרני דאונה ודמם של ישראל שוטט ונשפח על הרצפה כמיים מעורב בסערות גזוזות ובעלים של חבילי זרדים חבוטים נר זה שאצל הרופא הפתילה שלו מתפרדת והנר אינו דולק יפה מתמזמז ומתיז ניצסות ברתיחה והשלהבת אחורה ומשונה על כלונצאות שבקטלים ושבתקרא אצל התנו כלויים כמו בחנות של מלבושים כל מיני בגדים קוטונות, פוזמקאות תליות קטנות ומכנסיים קפותות קטנות עם גדולות וחובאים חמים ומוקרכים בתוכן קולי קולות על גבי ההצטבה מיליונה, יהודים קצתם שוכבים בלוחוח נהנחים ונהנקים וקצתם מזויינים בחבילי זרדים וצועקים, שמה ישראל בני רחמנים יהימון הרחמכם אוי, היבל בני ישראל אפילו היבל המרחץ מצונן הכל צועקים ואין פושת יד ומזלף רותכים על אבני התנוע המלובנות העד של יבסוף עומד לצחד ומעלה הרבה כהבל של גהינום עד כדי חניקה שני יהודים צנומים מתנגחים זה עם זה על ספל מים אחד זה משחולכן וזה משחולכן ואחד מגדפת חברו מלמד ככוש אחד התועה כאן בלא קהילים בא ומכריר בין שנייהם או שלושתם כאחד וחותיהם המזועמות ומשתתפים מתוך ספל אחד חבורה של יהודים בעלי צורה מיוחסים השירים ובריות חשובות יושבים בראש ומשיכים בניין העיר ובצורך חי ציבור בתקסה וועזית פנים שבדור, ביטרומת הצבא ובבחירת רשי קהל ורבנים ובסר השוטרים מחדש אחד מחשובי פנים נטפה לחבוע הזו וומתחיל מספר בתלמוד תורה בגזרות חדשות ובחתיים שבאיר ובתוך כך גוחן ולוחש באוזנו של כל אחד ואחד דבר סטר בהצלם, פקח אחד המבקש ככונה לעצמו בהסקי עידה ומאזמין בפנים שוחקות ובחלק לקוט להצטבה העליונה את התקיף שבהם ידו טעם של היוול שכמותו לא טעם אותו אדם מי ימר אותו המבטלה מחשוב שאפחו רוצה באחת הכיונות לאכול פתלכם מערים הפחו בתחבולה זו על אחד מן המיוחסים מרכין לראשו בחלופה ומזמינו גם כן לאותו מעשה הכל עולים על ההצטבה החום גדול, הידיים עוסקות המכובדים נהנים ובכדי חוותו חוותיה מזכות המיוחסים ההבל מתגבר קטן וגדול, נהר וזקן מסדרזים ונותלים את כליהם כולם עולים ומתפרקדים מתאדנים ומשמעים יחד בכל וי, וי, וי בנעימה ובנחת רוח ובאותה שעה אני בודד לי משתתח יחידי בקרם זווית על המעלה העליונה את עצמי חביתה גדולה ברוב עוז ובנעימות אוי, רב אלתר יהימון הרחמאה והרפתי ענה בבקשה ממך הרטייה קטנה כחוט הסערה לסמול לצד ספון אלתר מעמיד עינה ולאי בטמיה הגדולה כאילו אני מטורף מנענה בכתפה ואומר ננה מה אתה רב אלתר אומר אני לובש צורה טעם כאילו ננה זה מה פירושו מה אתה מדבר מה אני מדבר דובב אלתר בינו לבין עצמו הופך פניו מעצלי ומתראה אני לא חלום הוא בעצמו מדבר הוא מדבר, תשעה קבין שיחה אך מנה ליצלם ובמה הוא מדבר במרחץ, הוא מהי כמה שמאלן ברוך השם הרבה מלחצאות ראיתי בחיי יחזיר אחר כך פניו אלי ואמר מה המרחץ שלא בפניהם לא חלום אמר לא יספר יהודי עיקר הדבר מה שפתח בקיצור אמטן קצת רב אלתר אמרתי לו בניחות הבהילות למה אמטן עוד מעט וענו אך לי שעה קלה סוף פרק היי ספר הקבצנים מעט מנדלים אוחר ספרים ספר הקבצנים זה הליבריווקס ספר קבצנים כל הליבריווקס הספר קבצנים באמטן אוחר פרק ווו מתוך ספר הקבצנים מהתסופר שלום ירקוב אברמוביץ' המכונה מנדלי מוחר ספרים תרחה לבטלה תרח אלתר בדישון פי החוליה העליונה של קני מקטרתו שהייתה מזוהמת ביותר והוא נותלה מעל ראש הקנה כועס עליה ומקללה ונועץ במקומה אבוב של נוצא נותן אש במקטרתו ומתחיל לפעפה פי פי פיו ותמרות אשן יוצאות ואני נירטעתי מעט אל תחת עילן מסתכל בפני אלתר מתרצה לו ומתחיל לספר למחר הייתי זריז ובאתי לבית המרחץ קודם שבאו לשם בני העיר ברי לחבטן יושב לו בפרוזדור על הספסל אוכלי רחץ הנתונים על גבי זה חומה לו מימינו בגל של זמורות ובורר מהן הטובות בחוונת הלב ובחובד ראש וקושר חבילות חבילות סמוך לו עומד ומתחמם אצל התנור איציק שומר הקילים יהודי בעל זקן המשמש בחיונה זו כ-30 שנה בכל עבודתו אינה אלא עמידה בחיבוק ידיים סימת עין על בגדים ועמירת עשותה לכל אחד ביציאתו מבית המרחץ וזוהי פרנסתו עומד לו איציק השומר ופהק בכל כשהוא מתמטח ופושט את ידיו למעלה מחשב חשבונות כמה אישתו טובהת לצורחי שבת קובל לפני ברי לחבטן על דלדול שחר העבודה בזמן הזה קל כל אחד מבעלי הבתים ומספר בגנותם זה מאסב כך ומאסב של פלוני כך וכך לא אלה בני אדם היום ולא זה המרחץ שביימים ההם לשעבר אפילו הקמצן לא היה פוחת מחמש פרותות בזכר תרחה ועכשיו כאן הוא רוקק ומסיים ועכשיו לא היה העולם אל מלא היו כולם כפרת ישראל כיוון שראו אותי בריל ויציק עמדו ואמרו לי ברוך הבא בסמכה רבה זה כמה שלא ראינו זה את זה ולפיכך חיבה יתרה הייתה נודעת לי מהם והייתי אתה אצלם אורח יקר מאוד ובתוך דברי שיחה שאלתי אותם על פישקה ואמרתי להם איך שלנו איך אנו פישקה אמר בריל מנענע בחבילה שבידו פישקה אדם גדול הוא אתה בעל הוא שרוי בשלווה ובנאחת פישקה אמר יציק מנענע בראשו פישקה הרייתה פריץ יהירצון שיהיה מזלנו טוב כמזלו של פישקה ובכוח לו מעולם לא היה מייחל לרוב טובה זו וכך היה המעשה בפישקה פתח בריל ואמר פעם אחת כשהיינו מסיקים התנורים ביום חמישי בערב נשתתכנו אני וחבירי על ההצטבעות במרחץ לנוח מעט מן העבודה הקשה ואמנו היו שוכבים סרוכים עוד כמה יהודים בטלנים ועד שאנו שוכבים כך על משכבינו איש כלי מקטרתו בפיב ומסיכים בנחת רוח הגיע לרוזנינו כל אופנה הגלה באה עד למרחץ ואנו מסיכים לנו ואין נותן דעתו עליה מה לנו ולא אם באה באה לאהבה שעה גלה ונכנסו שלושה בני אדם בעלי חטפים וקומה ואחד אומרים ארבעת טבעה יהודים איכן פישקה הוציאו לנו את פישקה שמעתי ונבעלתי איכן פישקה הוא, תנו לנו את פישקה שאלה וציבוי בדיבור אחד לשון זו מה היא אוכל רגע נמלכתי ואמרתי בליבי מה הפחד הזה פישקה ראינו גנב חלילה והעניינים עשה ומתנים אחרים כן הם לא ואפילו אם בני אדם אלו חטפנים מה הפישקה מתיירה מפניהם מומב של פישקה הם לא ברוכשם כתריס בפני עבודת הצבא את פישקה אתם מבקשים מתחזק אני ואומר פישקה אינו כאן בשעה זו ואתם מחי אמגונלי פישקה למה לכם רצוני לידע הזאת שעה קלה עמדו היהודים שותקים ואחר כך פתח אחד מהם ואמר אם כך הוא רצוןך לא נחסם עםך הדבר אין בדבר זה שום בושך על יילה מי מאסיהם של ישראל הוא וכך הוא אמאסה אתה הלומכיר אתה ויודע את היתומה הסומית יתומה סומית זו שהיא יושבת זה מכבר ימים אצל בית הכנסת סמוך לבית הכברות הישן ביד לי נדוות כשהיא מדברת שיר זה השיר המיוחס לאחד מאותן הבוריות החדשות בימינו אותה היתומה הסומית נתעלמנה בשנה הזו לא שעתה בהלכה ונתארסה לחתף אחד ונתחייבה להלבישו כדרך בעלי בתים לפרנסו ולזונו ולסלק לא סכום כסף במזומנים והיום החתן והכלה צריכים להיכנס לחופה הכל היה מתוקן לסעודה חלות, לכם, דגים צליק דירה ומרק של זהב הבא בבסר אוף כנהוג אצל בני ישראל ומשקה הרבה כל זה נקנה בדמים מי שאוכן הכל הכלה מלובשה ומקושתה ויעלתכן כבאת ישראל הלכו אל החתה ובלפניו ולהוליכו לחופה והנה אין החתן בביתו אם תינו שעה ואינו בה אם תינו עוד שעה ואיננו כאילו נסע או הרוח את התחשית הזה בסופו של דבר הבכו אם מחשמו חוזר בו מפני מה מפני שאימו מבשלת כמה שנים אצל הגביר שלנו ומתרגזת וקוראת תגר על השידוך שלא לפי חבודה הוא עד תועשימו של כמה שנים בבית הגביר מילת הזאת רתיי מעורב את איים בעלי בטים הרבה בעיר שיוצאים ונכנסים אצל הגביר דרך בית הבישול מומחהי בעשיית קוגל טוב ושמן על פי קבלת חנת שיזל ואין כחרימה זליה בכל העולם דברי הנשמעים בהתליז שמש בית הכנסת חולק לקבוד ומבילה הוא בעצמו את האתרוג לברכה חזם בית עמידה שקורה לפנייה את המגילה בבית הבישול בפורים והריקלה המקליעה לנשים שותה אצלה קוס סיכוריה בראש השנה להחג ריאת התורה ועכשיו יבוא בניה וישחיר את פניה לעת זקנה ויחלה את שם כבודה היו לא תהיה והבחור עמד עתה ואמר איני רוצה ואפילו קטוש אותו במחתש על כהומקות מרדות והקה את שיניו והוא באחת ממהן אני איני רוצה בה בכלה זו ואנחנו יוצאים מעצלא אבלים וחפויי ראש אבל לא על החטן שנתחרת אנו מצטערים הלאה על הסעודה זו דגים ובסר מה תהיה עליה אנו, המתעסקים בדבר ראינו תורכים ורצים כל היום כולו אף זכר השדחנות עדיין לא קיבלנו חבל על יגיעה מרובה זו שהייתה לבטלה שואים בצהר ראינו מתיעצים ונמלחים זה בזה ועלה על דעתנו פישקה יבוא הוא פישקה היחתן למה היא נפקמינה ואנו באים אותה לזכות את פישקה בחלה זו ולהכניסו לחופה במקום הקטף ועד שהיהודים מדברים הוא פישק הבא איך זכנו בו במציאה זו שלא להרבות עם עוסיכה ואמרנו בחו סענה כלך ורגלך החלושות ולך והיכנס לחופה לא הספיק פישקה להתיישב בדעתו הוא חבר היה נסוי והכול שערר וקיים אותו הלילה היה לנו ולבני החבורה ליל משתה וסמכה והיינו אוכלים ושוטים, מרקדים ומסמכים חתן בחלה ופישקה הוא יוצאתה בקפות החדשה זו שהייתה מזומנת מלחת תחילה לשם הקטף ופריצו בבוקר הוא מוציא את אישתו היתומה הסומית מוליחה ומושיבה על מקומה אצל בית הקברות הישן ובערב הוא מחזירה משם לביתה וזוהי כל עבודתו יום יום מזונותיו מצויים לו לפישקה בשופי זוגתו אשת חילהי ופרנסה טובה בידה זיווג של בעלי מומים אלו דברים בחיבה ובריאות זה חיגר וזו סומית זה מתמלא מזו וזו מזה ואין לזה על זו ולזו על זה חלום זה המעשה רבי אלתר שברי לחבטן סיפר לי ואתה צעולמד מה שנעשה בעולם איך מרגיבים אצלנו היהודים חיגרים עם סומים כיצד מכניסים לחופה ומזווגים זיווגים ובשביל מה כדי שהמתעסקים יהיו שוטים וממלים קריסם ככה הוא אצל הקבצנים מדלת העם וכך הוא המידע אצל האשירים אף אצלם זיווגים משונים נעשו לא לשם סעודה ממש אלא משום פניות ותעמים אחרים הרבה אבל אין זה מענייני אל תדאג רבי אלתר אתה עכשיו בזיווג שני בחורים כנגד זה יעלה ביד חיים יוצא אשם לזווג זיווג אחר אל תתיאש רבי אלתר חזק ועמץ רואי אני בכלל שמומחי אתה ותפס את הדרך ומנות זו מיד בתחילת מהסכה כתלמיד חכם גמור פד רבה מודה לך שיפה התחלת בהסק חדש זה יפה מאוד כשדחן מדיני אלא מה היה בחור אהההההההאהב אל אבלים אבל כשתבו בטולה לידחה לא תחמצנה סומית חגרת אילמת כומי ביטית תומר הוא לכילך לכיל למזל לחופה המתפיס טובי הכסף הסוסה הטובעת מזונותיה ביטייה בטולה להינסה צריכה וישתי ילדה זכר למזל טוב ובכן כומי בת והיא כנסי לחופה. הרטי הנמאת רבי אלטר. הוי, כמה אתה מזיע? הזיע, הזיע לך לחיים ולשלום. ותהה זה התחל לך לטובה ולברכה. סוף פרק ובר. ספר הכבצנים, מעט מנדלי מוכר ספרים. ספר הכבצנים, פרק זיין. This is a LibriVox Recording. All LibriVox Recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org. Read by Omri Lerner, Jerusalem. פרק זיין מתוך ספר הכבצנים, מעט הסופר שלום יעקב הברמוביץ' המכונה מנדלי מוכר ספרים. בקיצור, איך שיהיה הדבר, בהנכך ובנחך, לא טוב. אמר אלטר, כי מדבר לעצמו, נהנח ושומם, וטיפות טיפות של זעה מבצבצות על פניו, תולה עיניו בי ומבית אליי הבתה של גאה גועים ותחנונים כתינוק מבית לעימו ופורס כפב לה בשעה שהוא מתעבל עינוק. כבנתו של אלטר היעלוב, הרי אפיע איתה פרנסה. מאוד מאוד נתעבה לעשות אימי עסק. ובאמת כלום אפשר, שיהודים זקנים ובעלי אישה כמותנו ישכבו שניים שטוחים בעצם היום בתיילים עם עשה ומתן. אלמלא היו שני יהודים נדחים לאי אחד מייה ים השוממים שאין שם כל בריאה הזולתם, אין ספק מדבר שאחד מהם היה פותח לו שם חנות, ואחד אף הוא היה ממציא לו עיסק מה. והיו שנייהם מקיפים זה לזה, עושים עיסק זה עם זה וזה על פי זה ומתפרנסים זה מזה. וכך היה גם אצלנו. אלטר לא שחה הרבה ואמר לי, מה, מה עלתו יש לו עכשיו בתוכה הגלה? ובדבריו אלה נשמעה בקשה, מבקש ומתחנן כבן צעיר, חילצי שד עימה. כלומר, אנה, רבי מנדלדודי, הטר צרורה, והוציא ענה את זכורתך. אין ברירה אסור להתאצל, אני מוציא חבילתי ואלתר חבילתו, ואנו מתחילים עוסקים בחוונה גדולה, נוסעים ונותנים בחליפין. אני נותן לאלתר חילוף זכורתו אותם הספרים של מיני הבריות החדשים ופזמונותיהם, מקוצרי השורות ומרובי סימני הקריאה. הוי, ה-ה, ה-ה, כל אותם מיני הזכורה שאני רוצה להיפתר מהם. אבל אלתר אהפו אינו שוטה ומושכת ידו מהם. סחור, רב, בלה, אומר אלתר בה כמעט ספתיים, דברי שטות של בטלנים בעלי אבהירניים, אף הם עושים ספרים להבדיל. מין אותם ביד, ומי מבין בהם אפילו מילה אחת, אבלים לשון. אחת נחשלתי בזכורה זו שאין לקונה ולא עוסיף, אין, אני רוצה. הווי, רב, מנדלי, סחורה יפה. הרי נהי מוציא ספרי חמאס בזה אחר זה, ואלתר שלי אוקם פניו כי ממהן בהם. אלא אמין ספר אחד נסך אין מלפניו, ואלתר חשק בו בכליבו. זה היה באמת נעה מאוד. הדפים משונים בגווןיהם ובמידתם, הכתב מתושטש קצת, מהאותיות, קטנות עם גדולות, מרובעות ושל רשי, ופתיטין ושער המינים, באות בערבוביה על דף אחד. לסדר האמודים אףו נהיה אין כמותו. כל עמוד ואמוד שתי רצועות של אותיות דקות כטיפין של זבובים, קבועות בו משני צדדיו מזה ומזה מבחוץ, הוא רצועה רחבה באותיות גדולות מבפנים. ולמטה מהן, בשולי האמוד, ים של אותיות דקות מן הדקות, צפופות ומובלעות זו בזו. ובין כל רצועה ורצועה מאותן שבצידי האמוד ובשולר, פסים דקים ולבנים נמשכים כמין שבילים צרים. קיצור הדבר, מן זכורה זה נשתבח בכל מעלות טובות אלו, החביבות על יהודי מקומינו. ודפים מסורסים ובאים בירבוביה שלא במקומם נמצאו שם אף הם.ירבוב זה הרי הוא כל שבחו של ספר. עד רבה, יזעזע היהודי אתמוכו ויאטריח עצמו לקרב רחוקים ולהרכיב מין בשעינו מינו בסברה. ואם יבוא כל דבר על מקומו כדרך העולם הרי לא יהיה בו שום חידוש. אין צריך לומר שיבושים, ספר בלא שיבושים הרי יהיה אפשר, ומי חושש לשיבושים? הרי לכך נתנה דעה ביהודי שיהיה עמל בחידושים ובתיקונים ומשתדה ללמוד סתום מן המפורש. והלשון של אותו הספר קפתו בפרח, ברוחם של היהודים ובתעמם. אצקוצץ הרי לשונו אף יפה, אבל בעלי עצקוצץ יש ויש עכשיו בעולם, ואיך שלא יהיו מת עצקוצצים, סוף סוף אפשר למצוא חידתם, אם לא בלה על כל פנים מקצתה. ואם כן, מערבות השלשון זו, אין דיבור חביב ומרוצה ליהודים, אלא זה שליו מוכו של אדם סובלו. כיוון שאין מבינים אותו, ודאי עמוק עמוק הוא. אבל אין זה מענייני. אלתר שלי נוטל מן סחורה זו בשתי הדב ומתוך פניו ניכר שהוא שמח עליו בליבו כמוצא שלל רב. חכך התחלנו מחליפים תחנות בסיפורי בווה, ספרי מענה לשון בסיפורי אלף לילה ביחד, כתבי שיר המהלות, ביקמיאות, מחליפים מאה סליחות של דפוס זיתאמיר, בתליות קטנות של ברשיד, כינות מדפוס וילנה בשופרות, מנורות של חנוכה בשני שואר, מנורות נחושת של שבת, בעבוקות להבדלה, ובייר מלכאות של צמר לתינוקות. שני הצדדים הוכם נוחם עם עשר ומתן זה, לא משום הנחת ממון שבו, שערי אף פרוטה אחת לא הייתה להם ממנו, אלא מגוף העסק בעצמו, ששחר עסק, עסק. דיינו שהיינו נוסעים ונוטלים, שוקלים ותרים ולא ישבנו בטל. עצבונו של אלת כעשן קלה, ונראה שכל פגעיו ומעור אותיו בשעת היריד בירמוליניץ, נשכחו אותם אליבו. הוא שוכב ופורט ומונה רשיץ באותיו בלחישה, אחת לאחת, למצוא חשבון מה. מרקינוס נועה שמאלית הוא מקשיב, כאילו סוכן יושב לו בסטר בתוך מוכו ועושה שם חשבון אותיו. ודומה שחשבון זה היה מנבלו לאלתר רווח טוב לעתיד, עם ירצי השם, מפני שספתיו נפתחות ומתוך ספמו מבהיק שחוק נעים. מאין כך ובנכך הגיע זמן מנכה. רווח נעים נושב ואווים קלים, עורכים טובים אלו שהיו מצפים להם זה כמה, עולים ומתיילים על פני הרקיע. העלנות נעורים ומתחילים להסדע הזה הבינחת, מנעניים זה לזה ברשיהם, מתלחשים ומסיכים זה עם זה בלשונם, לאחר שהיו עומדים ושותקים ימים הרבה. רווח בה הוא מעורר תבועת השדה מתרדמתה, והשיבולים כולן מקיצות כתינוקות, בכל המולה, מגפפות ומנשקות זו לזו באהבה. בריאותיו של הקדוש ברוכו מתעוררות בכל מקום שיהן, בשדה וויר ובאביר העולם. ציפורי רננים יוצאות זו אחר זו על הפעים וסיכים, גבוהים ושפילים, עומדות ומקשתות נוצטן בקינוח פה, בנדנוד ובניענוע הגוף, ומתחילות לא מארשירה. ציפורות קרמים מקושתות משירי כמתיים וכל מיני צבעונים, רוקדות ומפזזות, כשהן תסות באוויר, רקוד ותפוף וכן כן להם. שתי חסידות נראות מרחוק בכתונות איהן הלבנות, רגליהם האדומות טבולות בוויצאי המים, ואיניהן נשעות למרום, כנשים צנועות אלה בשעת טבילה. בין אוף אחד שובעב ופרוע, פורח מעילן אחד לחברו כמתלהליה וקורה קוקור קוקור, כלומר, היקע. ואוף אחר, מתוך דגן וחיטה, משיבו ואומר, פוק ברק. בחורשה הסמוכה, הזמיר נושא קולו ומרעים בגרונו נפלאות, וכל יודע נגן בזיזדה, נתפלים כמשוררים לחזן מפורסם זה ומסלסלים בכל. אפילו הצפרדעים בהגמים, מסייעות לו ומקרקרות, ואפילו זבובים עוד דברים אינם שותקים, והאלה כחצוף, מנובל זה, אף הוא פורח, ובזמזום מזמזם. כל אלה חברו למקלה גדולה של ריבוות אלפי פיפיות, ועודות להיות סרם בנעימה. כל העולם נתמלא זיו חיים ונעימות, והכל צוחלים, והנפש מתנגד לשמוע ולראות ולהריח את הריחות הנעימים מסביב. רביאלט, הוי, מה טוב? רביאלט, הוי, מה יפה? הכל כאן ממשיך וממשיך את הלב, מדבר ומדבר לנשמה ומנסה את הרוח. עולמו של הקדוש ברוכו נעה, עולמו של הקדוש ברוכו חי, הלב מתגעגע ונכסף להתנפל לשם, לשם בכל רמה חברים. רבימנדלי, ביי, רבימנדלי, עט, אמר אלתר בה כמעט פניו, מותב, שתתפלל מנחה. מתוך כל הדברים שלמה בכך שאתה שוגה בהם, היא זהר שלא תשכח לומר ענינו. הרי נמעלה, עד ערכו בוותאי את הפוז מקרות המשולשלים, מסים איזור על קפותתי, הוא מתחיל לומר כתורת, בסמך ובכל נעים ודק. ואלתר שלי יחיה, אינו שוהה הרבה, פותח גרונו ועונה אחרי בכל אב. הוא שנינו יחדיו, נותנים שבח, בהודיה, לשמוע גדול, בשעה שכל הירקות והדשאים בשדה וכל החיות והערופות בייערים משבחים ואומרים שירה. בתחילת, פתות הכתורת, כשהיה אלתר חושב את כל הסממנים, אך הלבונה והלבונה, הציפורן והקלופה, הכינמון והבורית וחיוצה בהם, הוציא חבית קטנה של זפת, התלויה מתחת ההגלה. אלתר לא היה מעריך בתפילתו, ועד שאני עומד בהמצאת תפילה, הוא היה זופט את האופנים. אלתר מעריך רבמנדלי בתפילה, פתרנה בקצרה, דוחקי ניאלתר ואומר, בוא אתה והתעסק בהגלתך כאן, ואני אלך והביא את הסוסים. את, לנסוע, עד הלילה, אפשר להלך דרך כמה פרסאות. ומיד הלך לו אלתר, ואני מתחיל מטפל בהגלתי, במתינות ולא בחיפזון. הרי ניבודק, הסדנאות, הושער מחשרי ההגלה, זופט את האופנים כהלכה, ואיני מקמץ בזפת. ארחה השעה בעבודה זו, ואלתר, לא בא? ודי הסוסים יפליגו ביר, מהר הרה אני בליבי, מראה טוב מצאו שם ומילאו קריסם. שקיעת החמה ממשמי שטובעה, שוהי אני ועומד עוד שעה אחת. החמה שוקעת, קווי אורה האחרונים יורדים מעט מעט מראשי האילנות, שהיו מפזזים עליהם קודם לכם. יורדים ואומרים, ארוות טבע, אתה הייתי חושש ודואג לאלתר. שמת הששכוחו מרוב זהה, ותענית קשה ביום חום זה, ושמענית עלף ונפל שם באחד המקומות. או שמעליסטים נפלו עליו, הלא, יער הוא, הרחק מבני אדם ומדרך המלך, אי אפשר להתעלם ממנו, ועלאי להלך ולחקור הדבר. אני מסתכן בנפשי והולך אל היער. הולך אני ומבקש והתרחה לבטלה, אין אלתר ואין סוסים. כשנכנסתי לפניי ולפנים בתוך היער, הגעתי עד עמק אחד צומח שיחים וקוצים, שהולך ונמשך לאורך היער וחולקו לשניים. היה עומד ומתנמנם, וצמרתו כאין וילון שחור נטויה על ראשו. שקט ודממה מסביב. אין האוזן שומעת אלא לחישת שני עיצים רקים, גבוהי קומה שפורסים, אנפיהם, זה לזה ומגפפים ונושקים זה את זה. גם כל עלים בודדים מפרפרים ומזדה הזהים על אחד העיצים כאילו רוח רע מבעתם, ואין להם מנוחה. זו לשונו של היער שמדבר מתוך שנה, וזה חלומו, חיזיון יום אתמול ופגער. כל זעזוע שם ככל נדנות זמרות יבשות. משיחת העיצים הלובים היא הבאים לו בחלום הלילה, וקובלים לפניו על שנכרתו קודם זמנם. כל נפילה שם ממרומים, של כן ציפור, הוא עם מפרוחים רקים אותמים שהנץ האכזר הרס אותו פתאום. וזהו מה שהעלים מזדה הזהים שם, הם מתאבלים ומתנודדים על האם והבנים ההרוגים הנראים לא עכשיו בחלום. ענם כבד של עצבות שורה על היר וחודר לתוך לבי. הדמיום חובר חבר וקוסם זה נעשה סרסו ומכניסני על ידי אכיזת עיניים בעסק של שותפות עם העמק שאני עומד ומסתכל בו. אני מקבל תמונות משונות, העולות ובעות אליי שיאות שיאות מגי צלמה בזה ולאחר שנעשה בהן שינוי בבית היוצר שבמוכי ונוספו עליהם עוד דברים הרבה, חוזרות ויוצאות למקום שבאו משם. בשיאה אחת מגיע אליי משם גופו של מת בדמות אלתר ופגרייהם של שני סוסינו והדמיון נוטל אותם ומוסיף עליהם נופך משלו על פידר קור וחוזר ומשלחם בצירוף לסתין מזוין עם זאב ועם דוב ועם חיות רעות כיוצא בהם. ועד שאני עומד ומתכונן לירד לתוך העמק נמלכתי ואמרתי בליבי האגלות הרי הן עומדות שם בשדה ולא בעלים כדבר של הפקר וכל הרוצה יבוא ויתול חס ושלום אותן וכל מה שבתוכן מותב שאלך אתה ויחזור אליהם ואפשר אלתר כבר חזר לשם עם מסוסים והוא דואג לי. דבר זה נתקבל לדעתי ונתחזקתי. התקווה הולכת ומתגברת בי, מפזרת עננים של עצבות בנפשי ורווח לי מעט. ומיד אני חוזר בהולך אל האגלות. סוף פרק זיין, ספר הקבצנים, מעט מנדלי מוכר ספרים.