 I dag skal vi tale om opløsningstiden og 1700-tallets forsøg på at skabe orden i verden. Orden i naturen og orden i hele menneskelivets kultur. Her bag mig ser jeg i, det er lige noget, jeg bør i bord, men det er fordi, de er så, hvad de fulde. Der skal passe så godt på dem. Det er Linnes store værksystem af naturens system, som han udgav i første omgang i 1735. 11 sidder, hvor han inddelte hele verden i mineralrige, plantrige og dyrerige. Det smarte ved Linnes system var, at han havde fundet et system, hvor alt uanset hvad vi opdagede, uanset hvad vi fandt af nyviden, uanset hvilke planter vi fandt, uanset hvilke dyr vi opdagede, så passede det ind i Linnes system. De er her på Universitetsbiblioteket i Bologna, der var verdens første universitets og i dag naturligvis verdens elste universitets grundlagt i 1888. Universiteterne spillede naturligvis en vigtig rolle i 1700-tallet, men det var ikke de vigtigste institutioner. Langt vigtigere var de såkaldte videnskabelige akademier, og her var der særlig to akademier, der spillede en afgønne rolle for udvikling af viden i 1700-tallet Europa. Det var Royal Society of London, det engelske, kongelige videnskaberne, selskab og akademiet françaises, det franske akademi. Det engelske akademi blev grundlagt i 1660, og det franske akademi blev grundlagt i 1666. Altså stort set samtidig. I 1700-tallet havde de vokset sig til, at være nogle af de vigtigste institutioner for udviklingen af viden, for indhændningen af ny viden fra hele verden og for udgivelsen af den her nye viden i form af forskellige tidskrifter, som blev sent rundt til både akademi-medlemmer, men også til folk, der abonnerede på tidskrifterne i hele Europa, og på den måde havde man dannet et netværk af viden, der kunne spredes i hele Europa og i resten af verden for den sags skyld. Men vores historie starter i et andet sted. Vores historie starter i Cambridge. The Trinity College, hvor her vokser en af videnskabens mest berømte historie. Her ser vi nemlig Newtons Able 3. Det er i hvert fald nemlig for at vide, når man tager en turistur til Cambridge og stopper for en Trinity College, hvor en næsten en vær tourist guide vil sige, her skal tage et billede, for i her vokser Newtons Able 3. Det er en berømte Able 3. Vi kender jo altså en historie, hvor Newtons han lov under et eller andet Able 3, og på tidspunkt, så fik han et Able i hovedet og opdagede tyngde kræften, så sammenhængen i hele verden, hvordan alting det hanges sammen i en og har oplevelsen. Og det skulle så være det her Able 3. Men kig lidt nøgere på det. Newtons skulle så have ligget under det her Able 3 på et eller andet tidspunkt i midten af 16. s. Lidt senere. Og det her Able 3 er måske højst vi er så gammelt. Så det kan naturligvis ikke være Newtons Able 3. Faktisk skulle det her Able 3, som Newtons skulle have ligget under hver hans barndomshems, knap 100 km nord fra Cambridge, et helt andet sted. Men historien er vigtigt, fordi den fortæller noget om de historier, som vi fortæller om Newtons. Og så man begyndte at fortælle om Newtons, allerede i Newtons samtid, og ganske kort tid efter Newtons han døde i begyndelsen af 1700-tallet. Så for allerede i begyndelsen 1700-tallet havde Newtons et ry som et fantastisk geni, der havde gemenskudet hvordan alt ting i verden hans sammen, der havde sat hele verden på formet. Og derfor begyndte man at fortælle historier om Newtons, begyndte at fortælle myter om dette fantastiske menneske, der havde indset hvordan det hele det er hans sammen. Able 6 myten er en af dem, og naturligvis er det meget passende, at i Cambridge foren det kollegium, som var der Newtons var student, og senere havde blivet professor, at det naturligvis skulle være her. Det er stadigvæk meget pent Able 3, og så kan man se, at det er kun turister, der fotograferer Able 3et. Det er ikke den eneste Newtons historie, som vi skal høre. Den anden har at gøre med denne her brug, som er den matematiske brug, der forbinder Queens College på begge sider af floden Cam, der går igennem Cambridge. Den matematiske brug var endnu et af Newtons fantastiske mesterværker. Ikke alene havde han sat verden på formel, men det var også lykkesam, at skabe en perfekt matematisk brug, som var bygget udelukkende ved hjælp af matematiske principper. Og i kraft af Newtons geni var han i stand til at konstruere en brug, der var sat sammen udelukkende af matematik. Der var ikke brug for så meget som et søm for at holde brugene sammen. Og det var naturligvis både så fantastisk og så fristende, at man var nødt til at finde ud af, hvordan havde han gjort det. Så man skilte brugene af, og så kunne man bare ikke samle dem igen. Og derfor ser vi så i dag brugene med de her bolde, som den så har sat sammen. Indu et mindesmærke over Newtons store geni. Det eneste problem med den her historie er, at den passer nemlig ikke. Brugene blev konstruerede efter Newtons var død, cirka 20 år senere end Newtons var død. Og aldrig nogen til at være konstruerede uden de her bolde og mødtrækker, som vi ser brugene har i dag. Men det handler om de historie, som vi fortæller om Newtons, og det Newtons var i stand til. Og Newtons, og det er Newtons representerede. Og det, han representerede, det var menneskes mulighed for, at gennemske alt i verden og sætte alt i verden på formen. At alt i verden var gennemsigtigt. Vi kunne forstå alt, og ved at forstå kunne forstå alt, så kunne vi også kontrollere alt. Og her var der et sprog, der samlede det hele, og det var matematikken. Som stød, som ideal for den vidende, for den videnskabelige vidende, og videnskabet kom til at stå som ideal for alt den anden vidende, som vi havde i 1700-tallet. 1700-tallet, som vi også kender som revolutionernes århundrede. Og naturligvis noget af det, som først springer i øjnene, og det, som vi kender allesammen, er den franske revolution. I 1749. Men allerede inden den franske revolution, så talte man om revolutioner. Man talte om revolutioner i alle mulige sammenhænger, og særlig inden for vores egen menneskelige vidende. For det, som vi visste om jorden, og verden, og mennesket, og alt hvad, der overhovedet var, som er det stiftede begenskabet med. Her spillede Newton's Prankibia Mathematica en særlig råde, og blev det symbol for muligheden, for at det kunne lykkes. Det, som efterhånden blev et fælles projekt i oplysningstiden. At samle alt vores viden, og i midten af 1700-tallet blev Newton's Prankibia set som en stor revolution i fysikken, og en revolution, der ville representere en viden, der ville kun sprede sig til alle mulige andre områder. Det, der bare bandte hele sammen, var en stærk tiltru til fornuften. Og en tiltru til, at fornuften kunne sprede sig til andre områder, som politik, som moral, litteraturkritik, og til den offentlige debat. Tiltruen til fornuften, og tiltruen til den positive effekt, som matematikken kunne have, og som den venskabelige viden kunne have, og til den offentlige debat var så stor, at det på tidspunkt blev forslået fra fransk side, at man kunne smule matematikere ind i Spanien. Og lad dem sprede sig og undervise ikke i politisk omvaltning, men i matematik, og ved, at oplære den spanske befolkning i matematik, så ville de der igennem få så meget, bliv trænet i rationelt tankegang, at de ville se, hvor meget der var i vejen med den spanske inquisition, og så ville de enefra lave en systemindring. Projektet ville aldrig sat i væk, og hvis det blev sat i væk, så lykkes det ikke. Den spanske inquisition fortsatte ufortrødens og upåvirket af matematikken, og de videnskablige opdagelser. 1700-tallet blev særlig fra fransk side, set som lyses og hundret. Men det var ikke alle, der så det lige positivt. En kritisk reflektion, han imod slutningen af hundret i 1784, kom fra den tyske filosof i Manuel Kant, som stillede det retoriske spørgsmål, lever vi i en oplyst tid? Altså lever vi i en tid i lyses og hundret, som fransk mænden siger? Nej, svarer Kant, vi lever i en oplystningstid. Og det Kant har gjort mærksom på, det var, at oplystningen er det, at oplyse noget, at oplyse verden, at oplyse vores befolkning, at oplyse alle i den her nye særligtne videnskablige viden, og videnskablige let om, at det var en ideologi, med de konsekvenser, som det førede med sig, at ha en ideologi. Fransk mænden vedblevede dog, at kalde det lyses og hundret af englednerne, de tog det til sig og kalder, de som vi gør det i dag på engelsk, kalder oplystningen for enlightenment. Det havde også nogle konsekvenser i forhold til kendskabet til Gud. Den naturvidenskablige indgang til viden, og til verden, og til naturen. Det var sådan, at der var én bog, som havde nyt impriviliseret position, i forhold til at give adgang til, hvad det var, der var Gud's endeste tanker. Og det var Bibelen. Og Bibelsk let om, læse Bibelen, studere Bibelen, finde ud af tyde Bibelen på alle mulige måder, havde i århundret været noget af det, der havde beskæftet. Lære det indenfor universitetsverden. Men i løbet af 1700-tallet, som en konsekvens, fordi viden skal blive gennembuddet, der skal i 1600-tallet, får man et meget stærkt argument for, at Gud havde skrevet to bøger. Bibelen og naturen. Og nu havde man lært, og Newton havde givet os et sprog, så vi faktisk var i stand til at læse Gud's anden bog. Og med den rette matematiske og rette naturvidenskab i træning, så var det meget lettere at finde ud af, hvad det var der var Gud's hensigt. Hvad det var Gud egentlig havde ment, hvor vi tidligere havde brugt at tro i meget tid på logiske og grammatiske undersøgelser, exegetiske undersøgelser, at Bibelen forsøgte at tyde Bibelen, så kunne vi nu gennem studier, observerer naturen, og lave eksperimenter, så kunne vi have et helt anderledes aktivt forhold til en levende bog. Og dermed vil vi have nu nogle langt bedre forudsætninger for at forstå Gud's hensigt. Og det, hvor forudsætningen var, var, at man opfattede hele verden som en stor mekanisk struktur. Hvor fornuftensloge kunne afdække naturensloge, og det, at opdage naturensloge var, at opdage Gud's hensigt. Et af de vigtigste grids, man tog i oplysningstiden, var, at man gik fra en diskretiv naturvidenskab til en objektiv moralphilosofi. At man troede, det var muligt, man havde ens tiltrog til fornuften, var så indbygget og var så stærk, at man troede, det var muligt at tage diskrits. Altså fra et beskrivende naturvidenskab til en moralphilosofi, der foreskrever, hvordan man kunne eller burde opføre sig. Og her ser vi et spændingsfældt mellem en determinisme. For hele det mekaniske system var et deterministisk system, hvor al ting i og for sig var bestemt, og så nogle idéer om menneskelige frihed, som kom til udtryk blandt andet i den amerikanske uoverhængighedsaklering fra 1796. Men man troede på, at den tidspring var muligt fra den videnskabelige determinisme til den moralphilosofi og til den politiske idé om menneskets frihed. Et andet sæt, hvor de idéer satte sig igennem, var i forhold til mellem død og videnskab, hvor man fik et moralsk vandisæt igennem videnskaben, hvordan man skulle og burde opføre sig. Som betød nogle kriterier for, hvordan man opførte sig som videnskabsmand, det vil sige, hvordan man studerede naturen med simpelhed i beskrivelsen, ydmyghed overfor naturen, og strenghed i sin behandling af ens materiale. Samtidig så førte det også til nogle idéer om, at det videnskabelige liv var et særligt dødigt liv, og det så vi blandt andet i forhold til nælles hædersskrifter til de afdøde akademi-medlemmer fra det franske akademi. Når man levede, og når man dedikerede sit liv til videnskaben, så var man noget særligt. Det havde en positiv indflydelse på ens eget liv. Man blev et bedre menneske, og alle de sammenlige afdøde akademi-medlemmer var alle sammen nogle særlige ophøjde mennesker. Kunne vi se i det her beskrivelser i hvert fald, hvad virkeligheden angik, var det nok en anden historie. Men det vigtige var, at man knyttede det at vise sit liv til videnskaben til, at det blev et dødigt liv, og noget, som man skulle efterføle, et ideal for andre. Hvor det det drejer som var den uselviske søgen efter sandhed, og det blev et mål i livet at gøre godt. Man samlede videnskaben i et stort mekanisk system, hvor man havde nogle bestemte forudsætninger. Verden vilede på et mekanisk grundlag, og kunne beskrives igennem Newtoniske mekanik. Man brugte analytisk metode, og arbejdet hen mod, at ens videnskabelige resultater, og ens videnskabelige metoder havde universell gylthighed. Hvilket også betyder, at man formaliserede videnskaben, og arbejdet for at få en strengere matematik, og en strengere naturbeskrivelse på alle måder, så de idealer, som vi havde i forhold til, hvordan man skulle opføre, som videnskabsmand, blev overført til ens metode og drømmen om en enighedsvidenskab. Vi har allerede talet om Linnaeus klassifikationssystem. Noget af det, der var særligt med Linnaeus klassifikationssystem, var, at alle arter blev placeret i systemet. Alle arter kunne placeres i systemet. For Linnae var mennesket stadig noget særligt, men i forhold til den formelle implacering i naturens system, der havde mennesket implacering præcis som alle arter, som præcis som alle mulige andre arter, og i den forstand var mennesket blot én blandt andre. Vi var slekt en homo, og vores art var homo sapiens. Her ser vi, hvordan Linnae tog udgangspunkt i sin klassifikationssystem i støvdragerer indenfor planteverden. Det var det, der dannede grundlaget for systemet. Det var interessant nok, og det gav os et formelt system, men det, der interesserede os allermest, var os selv. Her ser vi et kort over den menneskelig vidende, en stort organisk tre, hvor alt vidende hænger sammen. Her har vi det hele. Vi har historie, filosofi, kunst, matematik, videnskab. Alt hænger sammen. Alt har sit eget område, men det hele er et stort organisk hele. Billedet kommer fra et af de mest ambitiøse værker fra opløsningstiden. Den store franske gennemssyklobeti. Der blev udgivet i en periode fra 1751 til 1770, og indholdt samlet 17 binds tekst med 11 bindsillustrationer, 4 supplerende bind med tekst, 1 supplerende bind med illustrationer, og 2 suplementesbind med et inddeks, 92.000 artikler samlet set, og en fantastisk bedrift. Ambitionen var det, man ønskede, var at samle alt verdens viden på et sted. Alt det, vi har hovedet ved om naturen, om verden, om menneskes frembrængelser og om os selv. Problemet var, at med udgivelsen fandt man ud af, at den viden, man havde presenteret, allerede var forældet. Og det var selvfølgelig uheltigt for organisk psykologiens udgiver. Nemlig erkendelsen af, at vores viden altid udvikler sig. Ærvlig for dem er godt for os.