 ספר שמיני, פרק ראשון, בספר אימק הבחר, מעט מנדלי מוכר ספרים, זה הכפר פי, הוא אחד מן המקומות היפים באיפרחי הוולין, שהיוצר מתנאה שם במעשי הדב ונתכוון לפרש, בהווייתם מושג של עונג ומנוחה. עם הרי קו-קז ושוויצר יעגבוהים מספרים גבורות יוצרם, מביטים בגאוו וגאון, ומטילים הלך הימה ואתה עומד לפניהם בתימאון לבב ובחובד ראש, ועל במותם או תדרוך בזהירות ובמסירות נפש, ואם זה הים הגדול, יביע איזוז נוראותיו וירשחה בגאון גלב וממב העדירים, הנה, הערים והגבעות בסביבות כפר זה יסעו שלום לך ובסבר פנים יפות יזמין אותך לעלות לנוח עליהם בתענוגים. העמקים והבקאות השעננים שם יצהלו לך ויקראו לך למשכב עונג בניות דשא ולהתעדן בטובם. גם בריחת מים משחקת לפניך ומשרחת דרכה שם בערבה. פעם היא מתעלמת בסטר כנב עשוף, ופעם היא מזנקת משם ויוצאת לקראתך בכל הדרה ברצי כסף ותורי זהב שהשמש עושה לה כשהוא מנשקה ומסתכל בפניה. סוקרת לך ומלחשת לך נעימות בניבגלה והתבא ומתרתל כופץ וצולל ומתייחד עם ההבא. וזה היה שם צומי החצי גופר, הענקים בעילנות רשיהם מרובי הענפים מעומתים וסבוכים זה בזה, והיו לחיפה גדולה אחת. וגזיהם החלקים מתיישרים ועולים כעמודים גבוהים, מרוחקים זה מזה. וירק דשא כמו תפט של משי, עם פקעים ופתורי ציצים פרוס לרגליהם. ואתה רואה ואומר אין זה כי אם היכה ללוהים, השרף הנותף מאיצה וריכון עודף זהו כתורת הסמים. והכול שבעלי כנף נותנים מבין ההפעים הוא השיר שהם אומרים במקדש זה. לבחה, מרגיש קדושה ומנוחה ומתמלג אגועים נעימים לחיי העולמים. ובהרי קודש אלו בה האדם והאמית בית משרפות היראים לשם אלוהי זהר. והבית הזה הבנוי על תילו מנסה בחוץ פק לפשמיה את חותנו, כלומר את ארובתו, ממנה יוצא עשן שמתגלגל והולך למרחוק בחללו של עולם, מחה גלגל החמה ומשחיר את כל הבא לפניו בדרך. בתי חומר השפלים של העיקרים כאין הם בפני אותו הבית, כמו העיקרים עצמם הדלים בפני הדוני הקפר. שני לוקוסים הללו שהם מחלים פרימה הסיהם של העובדים העלובים וממלים אותם שיקרון ויגון. אמנם כן, הנאה והמגונה, הטוב והרה, מצויים ועומדים זה לעומת זה, מימי בראשית. לכל מה שהקדוש ברוכו עושה בעולמו, השתן עושה כנגדו. במים נשפט ריבון העולמים עם בריותיו לפנים, ובהסתן ונשפט עםיהם ביין, ומדעת פורנות זו גדולה משלפנה. המים הרי לא היו צרה האלה לשעה לדור המבול, והיין היא צרה עולמית. נוח איש האדמה הראשון, העיקר המשובך בימיו, חי בשלום והחווה, הוא עובנה ביתו גם יחד. איך הבען שהתחיל להשתות יין ונשתקר, נתכלכלו מעשיו ונפסק שלום ביתו, ובמקום אחווה וראות, פירות ותחרות בין בנב, וזרעו שלכם, נתכלל להיות עבד עבדים לאכב. הוא מאותה שעה נמשך את העבדות, ונעשה צרה ובכייה לדורות. את קשתו נתן הקדוש ברוכו בענן, שלא יהיה עוד מבול מים לשכת הארץ. ואת בתי יין ושי חר, היא עמיד הסתן לשקר את הארץ. וכל עוד שהתקיימו בעולם, עבדות ועניות, תמטום לב את תירוף הדעת, חמה סופראות לא ישבותו, וחם עבד הבדים יהיה לאכב. שביל הרוך מצדד והולך מחוץ לכפר, בין שתי שורות אילני סרק גבוהים, וועד חצרו של אדוני הכפר, המפוערה בבניינים נעים, בגנות ופרדסים מושארת הלוגות בני אדם, והמעותרה בסדות, יערים מסביב, שמוסיפים לה איכן ויופי. הוא משקן הרוזן יין, חבל נחלתו. ובאחד הימים, אימות החמה, לעת מנחת הערב, מרכבה רתומה לשני יסוסים אבירים יצאה מתוך החצר, ואברה באותו השביל, ושהגיע לדרך הרבים, עמדה. שניים יושבים במרכבה, ופניהם צהובים, כציוב הבא לאחר משתי ואחילה גסה. ואף על פיכן, מתוך פניו של אחד היה ניכר שהיה נכנה לחברו החשוב ממנו. הו, ברוך מזכיר משכחות. אמר זה שחשוב ביותר נותן ידו לתוך חיקו ומוציא משם עיגר את חתומה. עיגר את זון, נתן לי בן דיניי בבקשה למוסרה, להביב, משגיעך בבית משרפות היהין כאן, ומתוך כס בשביל שמץ פסול שמצאתי שם, שכחתי. יעמין עלי הדוני המפקח, אמר לו חברו בפה רח ומנמיך עצמו כמצדק לפניו. אני אינני מחסי על שגגותיהם של המשמשים הללו שהם ברשותי וחמה פעמים מזהרתי את דיניי על זה. חבל, מה נעשה עם אותם המשמשים, האסופים, המרוחמים האלו, שהם מתרשלים בעבודה, ואינה מתקיימים בחוונתם אלא בזכות מרח מהם התקיפים. פחלל רואה אני שדיניי יודע את חובתו משתדל לעשות את תפקידו. אמר המפקח בעקמת חוטם הוספתיים, לרמז שהקטגוריה לא ניחלו. אומנם כן אדוני, מין האסופים ההדיוטים דיניי נכבד ביותר ועולה עליהם בדעת ובכישרון בהילוחו ודיבורו והכול מחבדים אותו כאן. וזה ין אדוני הכפר אמר לי היום במשתי היניין בשעת הסעודה שמול הוא יהודאי כובד ומה עשה להיגר את זה? תן אותה על ידי אלך והם סרינה לדיניי ומייד השוב הרי לך ירחי עוד העמית אוכליבי ירחי עשה הגנות הכפר כפנדריה והלך לבית דיניי אותו היום היה חג ויומד הפגרה לבני הכפר ונתלקתו לאחד קטנים עם גדולים ובטוחם גם מבוסמים ועמדו מנגד פרועי ראש מסתכלים ומתלחשים בחבוד. הגדול שבקטנים משים ידוע על פיו ווימינו מורי על המרכבה ללמדת חבריו דרך ארץ שיהו שותקים מאימת האדונים הללו אם פקידים הם, הכן כפתוריהם המתנותצים תמיה אחד הקטנים גם כוח ידיהם והבתת איניהם וכל דיבורם אינם כשלפקידים אומר השני, בכל איכשה דקה או גבוהה פקיד, כשהוא מדבר כולו הולך מתוך קריסו וגועה כשור אינב מתמלות דם וזוהפות היום הוא ונורא הוא מקבי גרופיו מכיתה שלנו נפה לארץ פעם אחת כבעלי נכפין מדיבורו של זה והשתו של מחי היא פילה את הולדה והללו, דיבורם בן אחת הוא מביטים כשאר כל אדם מיהם? חכרנים הם, עס מה? עס, עס ועס הקטנים בלחש מלחשים להשתיק את חבריהם והאוזניים מזדעזעות מכל לחישתם החכרנים ופקידי הגליל שלנו מי מהם גדולים ביותר? נשאלה שעשו במעמד הגדולים ונשתקו בערבים בקמיטת מצח ובעיון גדול מי שהיין בידו אין גדול וחשוב ממנו הוא רזקן אחד מי שקורה כבר החכרנים הללו סועדים בחצר אמר אחד כתנד ומסייע לו אוכלים ושוטים אצל הדוננו פתו מלתזות רטאי והם יהודים? כלום אין אתה מכיר בחוט מהם ואוכלים חזיר אוכלים ונהנים ומלקקים את עץ באותיהם הוא שמול אומר מתלוצץ אחד מחכמי הכפר שמול שלנו אומר חזיר טריפה פי או בטיה קוגל קוגל טוב צימס פעם אחת הגעתי עץ בלפי ואמרתי הרי לך חזיר התחיל שמול צורק אוי וי כאילו שחטתי אותו מקנח את ספתיו מקנח וצורק בללי שבתות אני בא לביתו של שמול בשביל קיבוי הנהרות אמר גוי של שבת ויור קשמו על השלוחן חלה קוסות ובגבוק ישחריף ורח דגים עולה בהפיל יושב לא שמול אצל השלוחן פניו מירים והוא ביבוב מיבב כבוחה הנה יודע מה הוא רוצה חלה יש איכול יש יש שתי הבחי העלמה בתיה שלו יודעת והיא הולכת ונותנת לו צימס אוכל הוא צימס ושוב הוא מנגן ובוחה אני עומד ותוהב ונפשי תצא עליו מרוב חמלה לבסוף ומתורר ונותן לי קוס יש ופרוסת חלה ואני יוצא מלפניו שמח וטוב לב אמת שמול הוא יהודי נענו רבים ואמרו והפלפיכן אדם ישרו בשעת הדחק הוא מי טיב לנו אתה שמה מה סופרינו לבלר כבר אומר עליו פחום, החותמני סגנו של ראש הכפר הוא מגנה אותם ואומר שהם עלוקות מוצצים דמינו ואוכלים את יגיע כפינו וחיוצה בדברי גנות אלה מלבלר זהו משקמותו הם רעיה אמרו זקני הכפר מום שבהם הם אומרים על אחרים הרוח ניסה את כולם את כולם לא יישר רוח אחד מרובים הם מרובים יותר מדי יצא בת כל מתוך הקהל ואמרה אלא כל ארוחות ילכו לכל ארוחות שמול זה או דיניי בשם משפחתו האמור כאן הוא שמוליק הסמרתותר מכירינו שמשמש בבית משרפות היאן בכפר זה כארבע שנים ומוי שלי בנו תלמיד בית מדרש הרבנימו ירחי חזר אובה והמרכבה זזה ממקומה בני הכפר מביטים אחריה ועומדים ומתפלספים עד ששקעה חמה והעדר בא מנסדה בראש גדול בשעה שיצא המרכבה דרך רחובו של הכפר מזה נכנסה אגלה לתוכו מזה והלכה אובה עד ביתו של שמולק איש זקן יורד מעלה הגלה ונכנס לתוך חצר מוקפת גדר של קנים וחבילה קטנה בידו וחיוון שירגיש בו שמוליק ובאתי האישתו מייד יצאו לקבל פנה וקראו כאחת בשמחה רבי אברהם סוף פרק ראשון בספר השמיני בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שמיני פרק בית This Librevox recording isn't a public domain Read by Omri Lerner Jerusalem ספר שמיני פרק בית בספר אמק הבחר מעט מנדלים מוכר ספרים רבי אברהם זקנה מופלגת קפצה עליו בזמן ארבע השנים האחרונות וסרטותי מצחו שנתבספו עליו בו הימים היו סרטוטים הבאים לו לאדם מתוך רוב צער, והרבה מהם היה מוי שלי עושה. מה זה מוי שלי היה מתחילתו והצופו שלשלת ארוכה של צער ופכי נפש לרבי אברהם. מי שעה שהימו של מוי שלי הראיש אותו בכל בחייתה על בנה זה שאיננו, שמועות משונות על מוי שלי שבאו תחופות זו ואחר זו, הבהילו את רוחו והיה מחייבת עצמו שבשבילו כל הצרה הזו, שהרימוי שלי הלך בשליחותו לבקש את הר שלי, הלך ולא חזר אליו עוד. כשנתפשתי השמועה בעיר, שנרצח שמוליק אסמרת אותה, והרוצחים, מחי וגברילה, נתפסו והם חבושים בבית העשורים, כמעט שניתפה דעתו של רבי אברהם, מרוב צער וליבו, היה נוקפו מאוד. אוי, אוי, צרק לי בו, מחי וגברילה, ארגו את שמוליק, ואני את מוי שלי. הם ארגו את העב, ואני את בנו, הם עשו את בטיה האישה על מנה, ואני עשיתי את בטיה האם, הם שקולה. אני והם הכרבנו את ביתם, בית עניים וישרים, שכל נחמתם בעוניים היה בין יכיר זה לומד תורה, ותקווה טובה להם ממנו בעתיד. אתה אין אב, ואין בן, ובטיה, ובני השוממים, גם לנות להם ולנחמם אי אפשר לי, כי איך עשה פניי לעלובים הללו. אוכ, שנדברר אחר כך, מפי השמועה, כל אותו המעשה בשמוליק ובנו, שנשבו בדי יהודים, בדי שניו וולפ ושותפו שחתפנים הם, והשבועים הללו ניצלו מידם, ושוכבים את הדבועים ופצועים בבית החולים בעיר זין, היה רבי אברהם נותן הודעה להקרוש ברוכו בסמך, שמוי שלבי אביב חיים וקיימים. אלא, כגודל סמךתו, גדלו אינוי נפשו, כשנגלה לפניו אתה, שאין תקלה זו בעליהם אלא על ידו. אין כאן לא מחי ולא גברילה, אלא הוא בלבדו, הוא בעצמו כולו חייו שהיה בחול במעשה, והאמין בבן אדם בשניו וולפ זה, שלא לדעת מיהו ומאין הוא. ברוך המקום, שהציל נפשות אביונים יד רשע אימן שחמאס, ולמלך, הרי היו שמוליק ומוי שלי חיילים. אחוזי חרב, הוא מחזיקי רומך, ולומדים תחסיסי מלחמה. הוא מחשבה זו, שבאי ולתו, ובהילותו, היה אפשר להווים לידי עבודת הצבא, ולהביא בזה על כל בית שמוליק ראה גדולה, גם מחשבה זו, כשהיא לעצמה, הייתה מרגיזתו מאוד. ואף זה שיש חטפנים מצודדי נפשות בישראל, היה מחיו את רוחו ומביאו ללמד חובה על עמנו. אבי אברהם, שפייתני הוא מתב הבריאתו, נפשו מתרגשת, מידת הדין צובחת בו, ומשימה דברי כתורות בפי והוא מקונן ואומר, הוי, איך יערד את הפלאים אמי, אמני ואומלל. כל אלפי ריבו תכם מחי בני ישראל, שנהרגו ונשחתו בשעת חורבן בית מגדשנו על ידי טיטוס, אף אלה שבאו באיש ביספמיה, ועוד הרוגי מבט רבים ועצומים, כל אלה אינם ממרירים את רוחי, כאותם הנגועים והמעונים הנגזרים ידכם, כפו על חמה זה שאתם חובלים ומזיקים איש את איכב בעצמכם. על אותם חללי חרב והבעים באיש ובמהים יש לי תנחומים ואני אומר, גיבורים שמתו על ארץ מולדתם, ארץ אבותם, קדושים שמסרו נפשם על קידוש השם, אבל מה אומר על מוקי לשונכם, על הממושחים והמירותים בידיכם, ועל אחייכם הנחשלים והנרמסים ברגליכם, על מקות החזריות בידי אחרים, אני בוכה ואומר, עוד אין להתייאש, ככה ובנוהג שבעולם, החזק ידעו בחלש ממנו. אפשר יבוא הימים והפרעים יבושו ויחתו מגבורתם ויתחרטו על מעשהם, אבל כשהמירותים מורתים, הנכבשים קובשים, המוקים מקים והשדודים שודדים, אני בוכה ובלשוני, אוי אין מילה, אוי נפלת הנפלת העמי ישראל, וחמה סרטוטים של צאר סרטט על פנף של אבי אברהם, מעשה הר שלי ובאילה. מצטער היה רבי אברהם על ילדים תמימים אלה, ומצטער גם על זה שנמצאו עושי זימה ונבלה באמינו, ושם ישראל מתחלל על ידם. ובזמן שהיה רבי אברהם שהוי בצאר, וחברתו של רפעל הייתה לו לצורך נפש, לפקח קצת צארו בדברי שיחה עםו, הניח חביבו זאת כיסלון מקומו, וכווה דירתו בליץיג, יוא, המשחר הידועה בעולם. ושינוי מקומו נתגלגלו לרפעל בהיסחדת על ידי רבי אשר הסרסו. כיוון שראה רבי אשר שרפעל התחיל ממעת בהסקים, וכל דברי הוכחותיו וטענותיו להסיעו לענייני מסע ומתן אינם מועילים, עמד והתריד את חותמו שיהיה מריח יפה יפה למצוא טעמו של דבר זה. ולא לשם ידיעה בעל מה שאין בהטובת הנעה, נתכוון אלא לשם פרנסה מפני שפרנסתו ברווח או בצמצום, כלויה ברוב ומיעוט אסקב של רפעל. כשצמצם זה את אסקב, ניזון רבי אשר בצער והשעה הייתה דוחקתו מאוד, כפותתו החדשה שעשה לו בשעה של רפעל היה מרבה בזכורה על ידו, נתמרתתה, והפהו בעצמו נתמרתת כביכול, ולא נתקבל בחבוד אצל הסוחרים ואכם בנים כבתחילה. כשהוא נכנס פעמים לחנויותיהם, אומרים לו, ברוח הבא, בספר רפא, הוא מסתכלי בפניו שם מה לשם אסקבא, וכשרואים שהוא בטל, מיד מבטלים אותו ואינם חוששים בו כאילו אינו. אמת, דעתו של רבי אשר הייתה פנויה יותר באותם הימים לנייני פוליטיקה שהיה חומדם והוגה בהם בעווה. הבטלנים תהבי חדשות היו מקיפים אותו כאכנה בשווקים ובבתי מדרשות, והוא היה עומד בדורש לפניהם במסתורין של מדינות ובתחסיסי מלאכים, ומסביר אותם להם בחלקת לשונו. אבל על דרישה זו לא היה מקבל סחר, וזו צרפת שלו, שאותה בחר מכל המדינות והיה מרבה לספר בשבחה, לא הביאה לו בזכרו אפילו פרוטה אחת ללחמו וללכם ביתו. ובכן רעה רבי אשר להשתמש בכותמו בשעת הדחק בהתריכו להריח ולמצוא טעם לפיסוק הסכב של רפעל, ועל פי מידות ייגיון מיוחד לסרסורים יגע ומצע, ואחר היה רבי אשר דן ולומד דבר מתוך דבר. רפעל הרי הוא שיננה חריף גדול ולוייתן במשחר, ולוייתן, כמו אותו, כיסלון, היא ברכה קטנה, והוא צריך לים גדול שיהיה פושץ סנאפ פירב ושד שם ברחבה. וים זה אינו אלא או מוסכבה או ליפסיק, שני מקומות משובחים בעולם המשחר. שומת, אני את מוסכבה, מפני שהישיבה באי אפשר ליהודי אלא בתחבולות הללו, שנפש היפה כרפעל, קצה בהם. ואם אין מוסכבה, על כוח אחת, אמר, ליפסיק, והדין נותן שכחו. תגרי כיסלון וכן בני ההרי הם מצפים למיני פרקמתיה הבאים, היא ליפסיק. והסדה הליפסיקית של איליאלייזר בא על ההגלה במקומנו, אף היא תוכיח, שילמלא התרישה לליפסיק, היא למה, ואיליאלייזר למה? אלא לב, כל סוחר זוכר לעלות לשם, מפני שהדרך חוקה, האוצאות מרובות לשון המדינה שם משונה, המנהגים משונים, וההשכן הזהי הטיפש, כול לא משונה. ובכן, ובכן עתיד רפעל, לדור, בליפסיק, ובזה התיישב הדבר, שבאילו הימים ראו הוא כמה פעמים מדבר עם איליאלייזר, ופעם אחת ראו הוא עומד אצל ההסדה, בודק את הקילה שלה, ומסתכל בצורת סוס נחושת קטן, הקבוע במסמר לאחוריה. נמצא שרפעל נותן דתו על ליפסיק. ולמה? כלומר, למה הוא מתכוון? הרי חזקה היא שאין אדם משנה מקומו בחינם, אלא אם כן כוונתו להרוויח. ומה היא? הווה אומר שכוונתו לעשות בליפסיק, כומיס לסוחרי חוץ לארץ. דהיינו להשפיע להם כל מיני סחורה מבתי חרושת שם, ואם כן, אם כן, מסיין רבי אשר את הדרישה שלו, מעמיד חותמו ושומת קוואו בעיניו מזירות משמחה כמגלה נסתרות. אם כן, שמח זבולו בצדך. צה רבי אשר, צה ועשה לטובת הסוחרים כאן, ולהנעתך ולטובתך. רבי אשר מרים פעמי רגלה, חותמו זקוף, קוב או שמות לו לאחוריו, ושולי קפותתו מתבדרין, והוא רץ ומגלה סודו להכן בנים, ומעוררם בפי חלק על הטובה הגדולה שתגיע להם עם ירצי השם, מעניין זה, ובאותה שעה אין פוליטיקה בקיסלון. טבעי חדשות צמאים לדברי רבי אשר, הבטלנים קוראים לו והוא, אינו משיבדבר אלא, רומז להם מרוחוק בעצבה, ורץ. לא עליכם, סוחרי ישראל, מחאוב כמחאוב לב ונפש של רפעל. מעשים בכל יום הם שסוחרים עומדים ופושטים את הרגל באונס או ברצון, והם בורכים לשעה, או יושבים בביתה וסוגרים דלטיהם באדם, סוחקים ומתיבים את ליבם, וממתינים עד יעבור זם. לא חך רפעל, הוא ראה פרצה בעסקה ונתבהל, ועד שלא נגלטה שממה עליו נפשו. ליבון נוקפו על בהילותו שהיה נושב ונותן בימים האחרונים ללא חשבון וישוב הדעת כבטחילה. להישב כאן בחיסלון אינו יחולוד, והבריחה, כבריחת גנר, אף היא קשה עליו, ומה יעשה? ויום זה שאמר רפעל לשבוט בממאסף בחיסלון מכל וכל, להתבודד ולגמוך אשבונותיו בינו לבין עצמו היה ביתו, בית ועד לכן ונים, ולא ננהלה הדלט בפנייהם כל היום. זה יוצא וזה בא, והכל מבקשים לעשות זכורה על ידו עם האשכנזים, תגרי ליפציק, שהוא הולך להשתקר שם. בתובעת הנאה יקבל קראוי לו. מתחילה היה רפעל כופר בעיקר הדברים ואמר שלא עלל דעת אומה עולם להתיישב בלייפציק. אוכפירה זו נתקבלה להכן ונים, לדחייה מצד רפעל, שאין רצונו לעסוק עםיהם ונתביישו כאילו שפך להם כיתון על פניהם. וגמרו בדעתם הנהלבים האלה לעמוד על כבודם ולפתותו בדבריהם עד שיתרצא להם. כיוון שרעה רפעל עד איכן הדברים מגיעים, התחיל מהרער בליבו, שמה באמת טוב הדבר וחשר לפניו, ומשמי מפתח לו פתח לצאת בו ממצודה רעה והיא נצל מכל צרותיו. ניענה להם להכן ונים בראשו ואמר, מתחילה בגנגום, וחכך, בספה ברורה, נעניתי לכם רבותיי, אלא, תני זה אני מתנה עםכם, שתפרעו מיד שתראה חוב שיש עליכם בשביל זכורת לודג, ונגמור הסקיינו כאן קודם נשיאתי. תני זה היה מר להכן ונים, בהרגיס בני מהם, ומפני שהיו להותים אחר משחר, האם ידו פנים סוחקות, ורבי אשר הסרסור היה מנצח עליהם, מזרזם, ומנדבל להם מרווח, מרובה, ופרמסה טובה. והתחזקו, ופרעו חוותיהם, ורפעל יצא באסדה של איליה ליזר, רטומה לשלושה סוסים, מצלצלין בזוגין שבסברם, וסוס נחוש את הקטן, מתנדנד ומתנפק על יריעת הקילה מאחוריה. והלך בסערת האופנים ובכל שוט וראש, הובה על אלייפציק, וקווה שם בית משחרו. קשה פרידתו של רפעל על רבי אברהם, שנתרחק ממנו רע נאמן, וקשה גם על הר שלי, שנתרחק ממנו מנחם איש טוב ומייטיב. רפעל הרי הסף אותו לביתו, והיה מיסים אינו עליו בחמלה רבה. ועכשיו, באין מייטיבו, נעזבו ושומם, ואין לו מקום מנוחה להניח שם ראשו, ושוב, הוא מתגלגל בלילות על ספסלי בית המדרש. רבי אברהם רואה בעוניו של הר שלי, כמה הוא שחרו פניו וחמה נפשו הגומוה, ומצטער עליו מאוד. רוב שעות היום, עוברות להר שלי בישיבה בזווית אחת, בבית המדרש. הגמרה פתוחה על העמוד לפניו, והוא אינו לומד, אלא יושב מחריש ושקוע בהירורי לבוא. הוא יושב ומהר הר, ויש לו על מה להר הר. מהר הר הוא על רפעל חביבו, שאיננו. על בילה, ועובד נפשו, שאף היא איננה, הלכה ושווה לבית הויה. הוא מהר הר על טבעת המופעת, וביוצא בה דברים נפלאים שמאשירים את בעליהם. ספר מפעלות אלוקים לרבי יואל בעל שם, וספר תולדות אדם, לרבי איליה בעל שם, שהם כוללים פעולות ונפלאות גדולות, היו מצויים בחיקו והיה מתלמד מהם כמה וחמה דברים נשגבים על פי קבלה מעשית. כגון לראות קלה שלו בחלום, הן בטולה, הן על מנה, והן גרושה. להוציא יאין מתוך כותל, להיות רואה ואינונירה, וחי יוצא בה אלה. את הסגולות לראות את הקלה היה עושה ככתוב והוא אילו היה רואה בחלומו את בי ליפתו ונתעלס עם הבאה הווים ובאיניה נוצעת יאין מתוך כותל ולהיות רואה ואינונירה איך שילוא הסתן תמיד ונפסלה עבודתו באמצע. אף על פי כן עמד הר של ילדתו והיה חוזר ועושה כל המעשים האלו מתחילתם מפני שלא ראה הצלתו אלא על ידם אבל הר שלי טעה רווח והצלה נתגלגלו לו על ידי חינצה סוף פרק בעת בספר השמיני בספר עמק הבחה מעט מדלי מוכר ספרים ספר שמיני פרק גימל This liberal works recording is in the public domain. Read by Omri Lerner ספר שמיני פרק גימל בספר עמק הבחה מעט מדלי מוכר ספרים חינצה פרידתו של רפעל הייתה קשה עליה ביותר פרידה זו הייתה שמן לאש אהבתה אש יוקדת בקרבה וסורפת את נשמתה אש גנוזה בליבה ואינה יוצאת מפתחי פיה אין אומר ואין דברים אהבת חינצה והיא שותקת הפיינו מדבר אבל היד כותבת היא כותבת לפרקים שולחת עיגרות לבית דואר ומקבלת משם עיגרות על ידי הר שלי והכול בחשי הר שלי הלא הוא אורח לשבתות ומועדים אצל לבציה האדמוני ועל פי רפעל נעשה דבר זה קודם יציאתו מכיסלון ואין לחקור במופלם ממנו למצוא כוונתו של רפעל בזה כך הוא עמס יש הר שלי נתחבב על חינצה עוד משער ראשונה בחיוון שנתחבב עליה ודאי ידע מראש שהוא טוב לה הוא מצאה את ליבו נאמן לפניה עכשיו נתחבב עליה ביותר כשיהו יקר לאחר פרידתו של אהובה ועשתה אותו שליחה ואיש סודה אש אוכלת אהבה בקרב חינצה וליבצע אביאה הוא היה שלא מדעת מפוח יפה נופח באהבת ביטו ומלבא בהבל פיו ובכל שהש היה מזכיר את רפעל היה מקלסו ואומר שבכיחו, חריפו בריאה נפלאה כמותו והיה גומר עליו ותהלל תמיד בגניחה מתוך ליבו שאין עסקים ואין רווח עכשיו כמו בזמנו של רפעל ופרידתו קשה עליו מאוד אבל פיכן לעניין אמונה ודת יהודית לא הייתה רוחון נוחה ממנו והיה מנענה בראשו ואומר חבל על זה מסכיל הוא ואינו מאמין לא בקדושים לא במלאכים ואפילו לא ברוחות ושידים לדברי גנות אלו שנאמרו מפי אביה על רפעל לא הייתה חינצה חוששת לדברי שבחיו עליו היו נכנסים בליבה וממלאים את כל חללו בלא מקום פנוי לבנצי בנצי מבחוץ וחינצה עדיין כן בעייןתי לצל הזקן הבתלוני בדרון ובטפילה על ביטה עקרה והוא נתער לה והבטיח הריון לחינצה אבל אם חינצה מורדתי ופורשת מבעלה צדיק מהחייב שהבטחתו לא נתקיימה ואם חינצה מורדתי בנצי מה הוא עושה בנצי שמזונותיו ובבית חמב הם אצלו העיקר והשתות פילה להם מקיימת העיקר, אוכל ומתפתם ואינו חושש חלום וחינצה גם אהבה וגם סינאה אוכלותת בשרה והיא הולכת ומתדלדלת מיום ליום קובלת ינטי לפני חברותיה על צרת הבת וחברותיה מנחמות אותה בדיבור אחד ינטי לקובלת מטפחת הליבה ואומרת אוילי ביתי פני המוריקות ביתי אינם התעברת מה לעשות עוד ולא עשיתי מנשים רחמניות משמיות כולי קולות אימה דברי נחמה ועקיצות ביחד כל אומר ינטי אל תצטרי מנים מוריקות מה בכך אישה לך שתלד פני המתייפות עובד כל מתפוצצת ואומרת אין כקונדרטיחי הערילית יפה לבנים מתגברת עליה בת כל אחרת ומחרזת הקדר בולן יפה יותר מין לך שיש לו לדבר זה והוא מועיל הדיל וציפה שמען קולי כל נהימה נשמע נהימה דקה וגדולה עד לשמיים אין יפה לבנים כמרחצאות חמים בחוץ על הארץ אישה אחרת הקולנית שבנשים משתיקה את חברותיה מסיית לזו שלפניה ומספרת מה עשה ב-10 ציוויה אישה נעה ויהלתכן שלא ילדה כמה שנים ליחיל בעלה איש זקן ואשר והלכה לחמי חוץ על הארץ ונתאמרה שם ומאותה שעה היא הולכת לשם בכל שנה ונפקדת, חוזרת לביתה ויולדת עכשיו, ארבעה בנים לבאו חשם והיא בעת בשר וטובת מראה ופנה כפני חמה אבל מה לי אסתר ציוויה לא אחתי בעולם ולא יחידה היא אצל הקדוש ברוכו דעתי שהולכות למרחצאות בחוץ על הארץ ונפקדות שם, ומיתה ברות ואומרים שיש באותם המים שם, דבר מה מסוגל ליחם את אנשים ופוקד, ביחוד הקרות ממש כאותם המקלות של יעקב, הבינו בשקטות המים שהצון התייחמו מהם וילדו הסביר הפייג הברח החזנית טעמו של דבר וכל דיבורה אב וחזק ככל זכר וכיוון שככה נמנו וגם רוחבותיה של ינטל כולן פאחד שחינציה אפי תלך למרחצאות החמים ותהם מן הזריזות אבל, חינציה מרת נפשי הוא מיירפלה היא חולת אהבה וחולת סינאה גם יחד הוא חשם שהיא מחרישה בההבתה חכי שותקת יודעתי שאין טענותיה כנגד בנצי נשמעות וקשה להיפתר ממקתה זו חביב בנצי לפני הוויה שעל ידי החיתון במשפחתו הרמה הרי נתעלה ונמנה בין טובי העיר גבי הוא בבית החולים בבית הכנסת ותלמוד תורה הוא מתיל אימטו על עניי מקומו הוא שהייתה פיימת לפניו בתחילה על בנצי בדברי סינאה היה כועס עליה מוכיחה ואומר דברים כגון אלה מן נין לך גם סינאה גם אהבה אין לבת ישראל להיות אישה יצריכה ולעשות רצון בעלה לעשות שומעת עד לעשות ולא להרהר ולשגות בהבלים כבנות ערעילים שם איבת ועל תשתגי כהכתוב שם אה חינסה מוסר אביה וידע שאין לה להתעוננות לפניו והייתה מצפינה כעשה ועצבונה בליבה ושותקת עברו הימי ונתרבו עצבותי הכל כך עד שנתרגזו עצביה ועברי גופה נתרופפו ומי יודע מה היה בסופה ילמלא דבר זה שביימים ההם וההשכלה היה עד עבר מצוי ועכשיו כל שום אב יתמחו עליו תמיהה גדולה בימי בראשית להשכלה תיהודים בארצינו הייתה ההשכלה כמו שנאמר כמגפה הולכת ופוגעת ואדם ישראל כחץ פתאום פורש לו יהודים מן העולם ואין לפניו לכאורה אלה תורה ומצוות מתפלל ולומד כל הימים ואינו נהנה הכל שהיא בלא ברכה הוא פתאום וראו החתום אה נכנס בו והוא מתמזכל או אחד מבחורי ישיבה בחורנאי עוברי פורק מעלב עול עבודה ודרך ארץ ואוכל משל אחרים בבית איש יומו יושב ולומד ביחד עם חבריו ומנצחים זה את זה בהלכה הוא פתאום מה עשה סטן ספרי הסקלה נמצאו בן דפי הגמרה הפתוחה לפניו טאם מהו או אישה צנועה מקיימת שלוש מצבותיה זהירה בטיספוד ובחיסוי הראש עושה פתילות לנעירות יום קיפורים ובוחה בקריאה תכינות הוא פתאום הסטן היסיעה והמדע אופרה את הראש ובסערה כאחת הריקוד והייתה מעלה כסת תחת לבושה לצבות ירך ולצודד דפשות והתריך להתלשונה לדבר לאהזית והתהנה להסתכל בספרי אהבים הוא חלל גדול הוא שבשעת מגייפה הזיהירות מפני דברים מזיקים מטרבה ומדעת הדין מתגברת והיו אותם בני אדם ואחר עד נקייבה שנפגעו מנודים ומגורשים מתוך מכנה ישראל כמצורעים מי חכם והגיד מראשית אחריתו של בנצי שאף הוא יהיה נפגע באותה המגיפה יפה אמרו חכמים בשעת מגיפה אין המשחית מבחין וצדיק זה אף הוא נלקד בידו כציפור בפח אוי לא ואוי לנפשו אותו סטן המשחית שהכשילת בנצי היה בצלם מלמד לטאי יהודי קשר ותמים למערית עין בעל זקן ופעות בקי במיקרה ובמשנה וגמרה דיבורו בנחת ופיו מפיק מרגליות מלבושון נקי בלי חתם או שמנונית רצוי לבריות ולוקח בידיו היו בחורים וחתנים שעומדים קצת ברשות עצמם ולומדים מה שהם לומדים מידעתם ורצונם כשהיה מלמד להם דברי תורה היה קורך פירושה שיו ואו מדרה שגדה ומחקר ומליטם ביחד דולה ומשקל להם בדרך אגב מתורתם של ההוכרים על הניסים ועל נפלאות על ידיעה ובכירה על סחר ואונש וחי יוצא בהם עובהו הדברים לתוך ליבם והרגיזו שם אמונות ודאות מקובלות והיו להם כסם המבט להחברים הוא בעבון סינת חינם שהיה בנציס, סונה את הליטאים ומספר בגנותם במושב חברה וחסידים היא הפגיע בו מה זה לא הרע מלמד לתאי זה בישוב הדעת ובחלקות באה המלמד לבנצי ושיאבד אותו בקסם ספתיו כחבר זה שיודע ללחוש את הנחשים עם אימרי נועם היה מטיל מעט ארס של ספקות והורים רעים בלב בנצי והתחיל הארס מפעפה בו עד שנשתנה ברוכו מלמד לתאי זה היה מלא מקרא תלמוד כרימון ובנצי לא אכל מרימון זה אלק, ליפתו דברי זחוק וקלות ראש ותוכו זרק לא קרה ולא למד מפיו חלום ראו חבריו שהוא אינון אילב כך וירש המים כשהיה פעמים היה משתמט מתבילת שחרית ופעמים משתיעה של מצווה אף על פיכן דרשו לשבח ואמרו זו ירידה שבעלן שהסגולה כידוע קודם לעליה ילך להזכן יחיהו ויתקנו אבל חבל על השון שאם אין שמירה מעולה להם מקברת את בעליה פעם אחת היו החסידים מסובבים בבית המדרש אחורי התנור ומספרים בניסים ונפלאות של בעלי שם כדרכם תמיד לגלג עליהם בנסי ואמר שהדברים דברי הוואי אין ממש בבעלי מופת שמו החסידים ונשתוממו מער צעקו על חילול קודשיהם עמדו על בנסי וסתרו אותו על פניו ודחפו הוא מבית המדרש והיה המעורה הזה לשיחה בכל העיר ולחרפה לליבצי לתמוני מכיוון שהיה בנסי לשנינה נפתח פלא הולכי רחיל והעבירו עליו דברי אבונות ושמועות משונות ונתבזע אצל כל הבריות והדבר הגיע לידי חך שבנסי היה ענוס לצאת מכיסלום וחינצה הייתה גרושה סוף פרק גמל בספר השמיני בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שמיני פרק דלד זו לבריווקס רקורדינג לא פרק דומיין רדבי אומרי לרנאו ג'רוסלם ספר שמיני פרק דלד בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים ולעט צאת אנשים החולות כביכול חולי ההצבים לחמי חוץ על הארץ ומזמנת עצמה בעצת רופאי מקומה לעשות דרכה לבינה הבירה לשאול שם ברופאים ומחים והם יאורו מה חוליה ולאיזה מרחצי זקוקה ולכל מקום שיש לכו הטלך ינטי להייתה תרודה בהכנת צעידה לביטה בתיגון מרכחת ובהפיית דוב שנים גלוס קאות ורקיקים מספרת עם חינסה ומהזהירת על שמירת נפשה וחלה בדרך ונותנת לה עיצות טובות וברכות מרובות ולבצי עוקם חותמו ושותק ומראה פנים זהומות כמי שאין רוחו נוכא מכל מה שלפניו או שהיה לבצי עושב פעם אחת יחידי בחדר וליבו זועף נכנס אצלו רב יברם ולאחר שעילת שלום כנהוג אמר לו הרי ניבה היום להרצאה למעלתו ולבטחה גירושה לזווג אותה אתה רוצה אמר לי בצי בהקימת פנים ובנדנות ידיים שיש במשמעותה מעין סירוב ודחייה מעין זיווג אמר רבי אברהם בסחוק של תמים דבר זה אין אובר שותי רבי אברהם אמר לי בצי הוא מנענע בראשו וידע כמתרחק ממה שעשור לו עולם חדש היום נשתנה העולם ונשתנה מן הגו היום אין עוד קיבוד אב אלא קיבוד בנים מה שאומרים לך הבנים עשה ואם לא תנו אחדתך רבי לבצי יש בדברי חקצת אמת אבל אינם איניהן להרצה אותי רוצה, אני להרצות לפניך איניהן אחר לגמרי המעשה ככה אמר רבי אברהם מעביר ידו על פניו וזקנו ונושא איניו ללבצי ומסתכל בו בחוות ראש ככה המעשה רבי לבצי את הר שלי את ענר הר שלי, ידעת יתום אני זה שאוכל על שולחנך בשבתות ומועדים בזכותו של רפעל ובקשתו בקיצור הגיעה אני באלו הימים מכתב מרפעל ודורש ממני לשלוח אותו היתו מלב לליבציג וגם להוצאות הדרך בשבילו שלח לי דבר זה הביני במבוכה גדולה הרי הדרך החוקה והתלטולים מרובים ואיך השלח נער קטן לא למוד יחידי בשלום יהודי קשר בעל תפילה מפואר בוות כנסת פועלי צדק בעירינו הוא לפני מותו נתן את בנו זה על ידי ואני ותכתיב שעשים אינוי עליו עכשיו כשהיא הלך יחידי והסתקן חס בשלום בדרך וחייבתי את נפשי להביב עד עולם ואני שמעתי אומרים כי ביתך הולכת חוץ על הארץ ובאתי היום בווקשתי שהנער הר שלי ילך אימה שומעת אר אם בכל מקום טובים השניים מן האחד כמו שכתוב בדרך הלחת כמה וחמה לפי דעתי ראויה היא בקשתך שתצמלא אבל אין דעתו של אב מחרעת היום בוא אצל ביתי רבי אברהם הוא בבקש מלפניה בר רבי אברהם אצל חינצה כיוון שהתחיל דיבורו לומר קיבלתי מכתב הפסיקתו מתוך בהילות ותרוף הדעת ואמרה לו קיבלתי, קיבלתי אף אני רבי אברהם רבי אברהם השתומם על דבריה ואינו מבין והיא בכוח בהילות הולכת ואומרת בשחוק ידידות הוא בפנים צהובות והכל בין שימה אחת ידעתי רבי אברהם, ידעתי אימי ילך הר שלי עד מקומו תרם קראתי ואתה אני אני עוד אני מדבר ואת יודעת אמר רבי אברהם מעמיד פניו על חינצה מיניין את יודעת מיניין אני מיניין אמרה חינצה בגמגום אופנה המאדימות כמתעוררת ומתחרתת על בהילותה וקלות דעתה ומבקשת לתקן שלייתה הר שלי קדמך מהבקשתו ידעתי סברתי וקיבלתי הוא מיין אף כמינה הר שלי ילך אימי אימי ילך בדרך, סברתי וקיבלתי רבי אברהם לא השיב לחלום אלא עמד שעקלה בכפיפה תרוש ובקמיטת מצח כי מהר הר בדבר ותוהה עליו אחר כך ניתעורר ואמר שייקץ לאחר קבלת מכתבה הראשון של חינצה מעיר וינה עברו כמה שבועות וממנה אין דבר וחצי דבר והיו הוריה וכל בני ביתם דואגים למהוד שאלו את רבי אברהם שמה עוד יוהר שלי עליה ואשיב שלא קיבל ממנו עדיין שום מכתב ואף הוא שרוי בצער עליו ובטלנים ממציאי חדשות לאנשי העיר דרשו מעורה זה בחמה וחמה השערות מבהילות ויצא מזה מוסר עסקלה הורים בכלל שלא יניחו את בנותיהן גרושות ועלמנות לתייל בעולם ומכל שכן עם נערים ואפילו עם הם קטנים ועד שהדובים דובים ומצטערים הגיע מכתב מכינצה שלוח מילייפציק וראשי דבריו מזל טוב ניסיתי לרפאל ארורים המרחצאות החמים צווח ליפציק בחמתו הוי ניסויים בלא ארבעם בחתה ינטיל השתה ניחה נראה שלייפציק הייתה אצלם במחשבת חילה והשקץ ידע אמר רבי אברהם בשמחה ובנח התרוח סוף פרק דרלד בספר השמיני בספר אמק הבחר מעט מנדלים וחר ספרים ספר שמיני פרק הי אורי לרנר ספר שמיני פרק הי בספר אמק הבחר ספר לשמוב וביגרת של מוי אורב שמסר להם ירחי אורי החגון יבוא אליכם במהרה האורים חביבים אדם יקר שאני חייב בכבודו על החיבה היתרה שהיתה נודעת לי ממנו ועל מדותיו הטובות שהייתי מתלמד מהם כפי כוכי זהו רבי אברהם חביבנו, שנזדמן עכשיו למקומי, לניסועי נכדת אובע, לניסועי בת ביטו, אשת מסדר האותיות בדפוס עברי חן. אני בסמך קיבלתי את פניו, ונתתי לו שלום בכל שסון, והוא, יחזיר לי שלום בספר הפה, בוחן אותי ביניו ומראה לי פנים מתרעמות. ולמה? דבר זה נתברר אחר כך על ידי שיחה בינינו, שנמשך כשתי שעות, ותוכנה כתוכן אותה השיחה קודם כניסתי לבית מדרש הרבנים. בינינו ובינך אהבי, כולה היא דברי תתרוג ורוגז, מתחילתה ועד סופה. רוגז על בתי ספר עברים כביכול, ועל בית מדרש הרבנים ביחוד, שיסודה מאינו בקודש, ברוח ישראל ועל ידי ישראל, ולא מולדת בית, אלא מולדת חוץם. רוגז על פקידים ומורהם, ועל תלמידים וביחוד על תלמידי בית מדרש הרבנים, שמעשהם אינם מטוקנים, פורקים מהם אולטורה ומתרשלים בלימודי העברים. מהם בורים נכנסים לבית המדרש, ובורים יוצאים, ומהם נכנסים ותלמודם בידם, ובימהירה שוכחים אותו ויוצאים בלא חלום. דברי השמות אלה וכי יוצא בהם, שמגלגלים עליהם, התייך רבי עברה בפניי, מנענה עליי בראשו כמייצר ודואג שמע הריאות יתמעשהי, והייתי כאחד מהם. אם להעביר את מחשבתו על חברה היא לא עלה בידי, וגם לא יכולתי, בפני שבדברים הרבה הרצה דקימו, הריאי די לי שהספיקו דברי הוכח אותי לראותו שאני אני הוא כשהייתי, ולא, נתחמצתי חלילה. ועמד ונשק על ראשי ואמר לי, בעבר וסמחה, שייקץ, כדרכו, ואני הייתי חוטב לכם כל זאת אלה מפני שמתוך דברי שיחתנו, נתגלגלה לנו שאלה נכבדה שאני מוצא את עצמי מחויב להודיע לכם, הורים יקרים. כיוון שהסכמנו לדעה אחת, שבתי סבר העברים ובכללם בית מדרש הרבנים נבזים ושפעלים המצל בני אמינו, מפני שלא נעשו מלחד חילה על ידי היהודים בעצמם וברוחם, ועל פי הנהגת חכמים וממונים מתוכם, וזמורת זרם בישראל נתגלגלה ובא מהליה שאלה לתחליט מה אני אמל ולומד בבית מדרש זה, להיות מורה באחת בתי הספר המכוזיים, את מי אורא שם עם התלמידים אועטים וחימת שאינם, והמורה היהודי חפוף ונכנעה תחת הממורנה שאינו יהודי שמטיל אימתו עליו ועושה כל כרצונו. כמעשיו של גוי זה, הנמונה על בית מדרש הרבנים, שנוהג שרערה על מורינו היהודים ביד רמה ופגשו תוח, והם מתגנים בעיני התלמידים, וכבוד התורה ולימודי העברים מתחללים עם כבודם ביחד. ולהיות רעב, כלומר רבים, הויילה לאותה רבנות, שאין בה מאלו הדברים הראויים לה, ושהיא מוטלת על הציבור על קורכו שלא בטובתו. התיידה רבנות זו להיות קשה לישראל כסה פחת, להכניס מהומה ולהרבות מחלוקת בקהל הדתם. הרבה הרבה הייתי מחשב בשאלה הזו. עובדתי לבסוף לידי החלטה, שיהיה בית מדרש הרבנים חשוב לי כפרוס דור. עתקין עצמי בו בלימודים כדי שאיכנס לאוניברסיטה ללמוד חוכמת הרפואה. הרבה עברה מסכים על ידי, והרען עם הציעה הדבר לפניכם, ומבקש עליו גם עסקם אתכם. ימי הפכינה בבית מדרשים ממש משימוביים, ואני שוקד וחוזר על הלימודים עם בנו של מחייל ספיר, חברי בלימודי חול ותלמידי בלימודי קודש. כשהזכה בפכינה, הרי עלי להתלמד בבית מדרשי עוד שנה אחת, ואחר כן עצה בשלום. זה ספיר חברי נתדבק ברבי אברהם ומחבבו מאוד. ואביב, האדון ספיר, הזמין את רבי אברהם לסעודת שבת בתוך שעה רוחים, שאכלו על שולחה נחרד, ואמור עליו דברי תורה. רבי אברהם משתעשה על האדון ספיר, שמצא בו תורה בדרך ארץ, חוכמה ודת, יהדות והסכלה, שלובות ביחד, והוא משבחו ואומר הלוואי שירבו כמותו בישראל. ברוכו, לא נשתנה רבי אברהם חלום, לבוא חם בקרבו ונוח להתרגש כשהיה. אבל גופות תש מפני צרות רבות ורעות שבאו עליו בימים האחרונים, והוא צריך ייזוק. יפצרתי בו, שיאלך אצלכם וישב עם אכם בקפר שניים שלוש הירכים. אביר צח, ריח השדה, נעוד דש ועצייר, השקט והמנוחה יוסיפו לו חוח ושנות חיים. ואני ידעתי כמה אתם מוקרים את רבי אברהם, ותקבלו את פניו בעבר וסמכה. רבי אברהם נעתר לי, ולאחר ימים מועטים יבוא אצלכם, חקו לו, ויגר את זו של מוי שלי נתאחרה בדרך, ובא לידי הורב בשעה אחת עם רבי אברהם. טברי מוי שלי שבכתב, נתפרשו אחר כך להורב מפי רבי אברהם בעריכת שפתיים וטובתם עד כמה פעמים. או כשהגיע הדבר להחלטתו של מוי שלי להתעתד ולהיות דוקטור בחוכמת הרפואה, שחוק של קורת רוח נצנץ על ספטי שמולק. שחוק זה מקום הוא ליודע היתים להתגדר בו בחקירותיהם. בשחוק זה הרי נראה עץ בהשכלה וכרוח מעשה בימיםיהם. הלא ראינו לפנינו אדם ישראל בוחה על עוזבי תורה, ואין לו גדול מרב מורה הורה בכל העולם. וזה בן אדם בעצמו כמסתיר פנים מהרב, מהדר פני דוקטור, וסס עליו וסוחק בן אחת רוח, ואין בין הבחייה להשחוק ובין הרב להדוקטור, אלא המשך זמן קצר כדי ארבע שנים. ואותו בן אדם הלאו שמולק, מי שהיה שמאר תותר ונעשה חכרן. סוף פרק הי, בספר השמיני, בספר עמק הבחה, מעט מנדלי מוכר ספרים. חלק ראשון של סוף המעשה. This LibriVox recording is in the public domain, read by Omri Lerner Jerusalem. חלק ראשון של סוף המעשה, בספר עמק הבחה, מעט מנדלי מוכר ספרים. בפרוע הפעות בישראל בשנת טרם, נהרסו, הירות הרבה, חרבה גם קבציאל עירנו. בעלי בתי הנעסוק קבצנים, וקבצני החדשים גם ישנים, הללו יצאו מתוכה והם נודדים בעולם, והללו מקלם בידם ותרמילם על שכמם ומזומנים לייציאה. פרעות ושריפות, אלו הן שני מזיתים רעים שדרכם ללך ולהזיק לישראל, שמחלים אותם ואת בתיהם ורחושם, ומרבים על מנות ויתומים ועויונים בכל מקומות משוותם. מזיקים נוראים, שהזכרת שמותם בלבד, מעלה על דעתו של יהודי מחזות איומים, שבירת כלים, אודלתות וחלונות, קריאת קסתות ופריחת נוצות, דם ואש, הרג ועובדן. קבציאל שוממה, ברחובותיה הדממה, ובבית הכברות, שם כל נהי ובחיה. והימים לא ימי אלול, ימי תשובה ותפילה בחיו זהקה ליהודים, וימי עבל אוכמישה להבריאה. אלא ימי אביב, ימי אורה, זיב שדה וזוהר הקיע, ימי צמיחה, רובות חיה בכל העולם. ימים שעשורים בצעידת חיות ועופות, ומותרים, אוי ואבוי, בצעידת יהודים. והקבציאלים השדודים הללו, שאין להם מנחם בין החיים, באים ומשתתחים על קברי העבותם, בוחים ומבקשים עליהם רחמים מן המייטים. נשים מעוררות שוכני הפר בכל בחי ותחמונים, ומזרזות אותם לעמוד ולהתחנה לפני אבינו שבשמיים, ולהיות מליצי יושר לפני חיסי כבודו, על בני ישראל העלובים. והגולים למדינת הים, נפטרים בנפש מערה מכברי מחמדיהם, שלא ישובו עוד לירותם, בוחים ומבקים אחרים עםיהם, וכולם נהנחים ושופחי דמעות. ריבונו של עולם, אם נודך נוד דמעות אצלך, עדיין לא נתמלא מדימט השוקים, מדימט יהודך הרצוצים, הרי בזה אתה נותן מקום לטעות, ולומר שהוא כביכול כחווית מפולשת זו, של בנות דנידיות בגהינום, שאינה מתמלת לעולם. ואם כן, הנוד הזה למה, ושפיכת דמעות לתוכו, למה, ומה היא מועילה, ובשעת אבל זה להקבציאלים, מרכבה בעה עד שער בית הכברות, ואדם כבין ארבעים במלבושי חבוד, ירד מעלה. העניים העומדים צפופים בשער, פינו למקום, ופשטו לו ידיהם, והוא נתן לכל אחד מהם את נדוותו, ובא לתוך בית הכברות. ראו הוא היהודים שם, ותמוהו, אמרו בלבם, שמסר וגדול הוא, קרוב למלכות, ונתבל בלדתם, ולא ידו איך להתנהג בפניו. ומפני התירוף, הללו אוכזים בכובעם, נרתאים לאחוריהם, ועומדים מרחור, והללו, כובעם רוקדים ומרפרפים על ראשם, ומקומם ומרפיטים, והבחיה פסקה בכל מקום. ואף אנשים המקוננות נשתתקו כולם בבת אחת, גורפות חות מהן, ומביטות מתוך רסיסי דמעה, להפנים החדשות בסיכור עין ובלכישה אחת באוזני חברתה. קבציאלים כולם, צורתם באותה שעה, צורה משונה, והתבטלות בפני אריצים תקיפי עולם, ויכולם ניצבים כאישתו שלוט בשעתה, שהייתה נציב מלך דממה. מכאן שמע של בית הקברות, שאל האורח בלשון יהודית. דיבור זה שיצא מפי האורח חזר על כל אחד ואחד מהניצבים, והעיד על זה שלפניהם, שהוא יהודי. הוא מיד חזרה להם נשמתם שפרחה בתחילה, נטיישר להם עמוד השדרה הכפוף, נטיישב הקובה על ראשם, ועמדו בכמה זקופה. עם יהודים להמענו, אמרו הרכוקים, נושאים רק להם ופוסעים הלוך וקרב להורח, ומסתכלים בפניו ובמלבושיו. אם מאכינו בני ישראל הוא הריינו, אמרו הקרובים הולכים ובאים להורח ופושתים ידיהם ונוצנים, לא שלום? הוא מדבר יהודית, נענו אנשים, ואמרו בכל גדול רומזות בעצבי אותן על האורח, ומאמידות הלאה והנהן, וצורתן חציה סוחקת וחציה זוהפת, כזו של תינוק לאחר הבכיה. הרעינינה אמר האורח אל השמה שנזדרי זווה היכם כברו של ליזר ינקל של ליזר ינקל ליזר ינקל? טועים צעירי הקבציאלים מי הוא זה ליזר ינקל? מי שהיה בעל תפילה בימיו, אומרים הזכנים ומתחילים לספר בשבוחו יהודי קשר היה ליזר ינקל ומתפלל נפלא כל תיבה שהיה מוציא מפיב הייתה נכנסת בלב שום ונבלת בעברים כשהיה אומר הוא נתן את עוקף, מייבב וקורה מי יחיה ומיימות מרים קולו בנהימה מסלצלו וצוייק מיינו אך הוא מיינוע גאה כל הציבור בבחייה ואפילו מי שליבו אבן היה נמוח אין בדור הזה בעל תפילה כמותו אין עוד על כברו של ליזר ינקל כבר עלו הסבים והמצבא עליו רובה נשקה באפרה עד שהיה קשה למצוא אותו החזן עמד והתפלל עליו אל מלא רחמים הוא שהזכיר בית תפילתו נשמת אל עזר ביעקור נתמלו איני האורח הדמעות ונתן ידו על פניו ופרש ובכה משם בא האורח לכברה של האישה והחזן עשת תפילה גם עליה אבל כולו לא היה נשמע כאן מפני כל המונם של הבוכים הרבים אצל גל סמוך גל חדש בגדול זהו כבר אין וכברות שתי בנותיה שנאנסו ונהרגו ביום אחד ביום עברה אופעות ומתוך הבוכים כל ברמה נשמע כל מתפלל ואומר את נשמת הקדושה האישה בילה בת בנציון ונשמות בנותיה התיאורות והקדושות והכול הולך למרחוק ומרגיז את האופע פורח בעביר נבחלו האורבים שם על השיעיילנות פרסו כנפיהם ונתאופפו בראש וצבחה שמה האורח את השם בילה ההרוגה ונזדעזע בכל עבריו אמץ' אקלה נדהם ותלוי ראש ואחר כך ספק את כפיו נהנח הנחק קשה מתוך ליבו ויצא ועלה על המרכבה ובא להחסניה בקבציאל למחר היה האורח מתייל בחוצות העיר ונכנס לתוך חורבותיה לתוך חנויותיה השדודות ולתוך בתיה ההרוסים וחוטב ורושם בספר זיכרון לפניו אז רוב ניסים נעשו לכבציאל שלא יצא מדעתם יגיעת המוח והיא אורי לב ומחשבות רבות על עסקי אורח זה מיהו ואני, מנדלי הייתי אותה שעה בקבציאל וכיוון שבה האורח לרחבה של בית הכנסת ובא אותי עומד שם כדרכי אצל ההגלה שלי עם ספרים מיד עיקיר אותי בטביעת עין ואפני, הכרתי אותו ושאלנו איש לחברו לשלום את האורח הזה ראיתי בפעם הראשונה בעיר בתלום ושם מצאת יכן בינב להקיר איני ולהשיח אימי מדברים לכבדים גם בתלון עשתה ביאטו לשם רעש גדול זו, בתלון העיר המתמדת לנו הקיצה מתנומתה והאמידה עליו איניה משתועל או משתוממת מה לא לבין אדם זה שבה אליה בחלום הצהריים ולמה הדבר דומה לאופות מעריבים ויושבים איתו חלול ומתנמנמים בכנופיה או שאדם נכנס לשם פתאום בנוקה הם מזדה זהים סוקרים בעפפי איניהם האחוזות בחבלי שינה ואלו לעילות מהים בענקה ודגירה משונה ומהי זה המשוגע שהוא ער בין השמשות בשעזור שהכל ישנים התרגשו הבתלונים ובאו אצלי תי חף לביאטו ובנשימה אחת אמרו כולם בן אדם רבי מנדלי מין בן אדם ביצלנו פתאום היא נאב משותיתות בכל מקום חוקר ודורש והולך לתוך הקדשנו לתוך תלמוד תורתנו חדרינו ובתי כנסיותנו ובתי תפילותנו ועדיין לא בכדיעו שמה שלוח הוא בסדר ולרגל את אירינו בה מה תתחר בן מנדלי החנבנים מתפחדים המלמדים רועדים לאחר שנתפתרתי מהעבודתי והתרתי חבילות זכורתי והייתי מוכן למסע ומתן ראיתי אדם אחד בא לרחבה של בית הכנסת לבוש קטונת בד מגו הצעה הצטלה נעה ומגבעת בראשו והיה מראה הוא בין הבטלונים שאינם מהדרים במלבושם ואינם מקפידים על רגליים יוכפות ועל ארגובות עוזרוות חסופות משונה מאוד כמי שנכנס לבית המרחץ מלובש בגדים בתוך העירומים שם ואדם זה הוא שיראיש את בטלון את הנרדמת הזו כשבה אצל הגלתי עמד מסתכל בי ובזכורתי ושותק ואחר כך פתח פיו ושאל לי ואמר רבי יהודי, הספרים הללו לך מה טבע הספרים, ספרים? איך זרתי לו בספה רפה כאומר, זכר זכר דודי לי לא תקרב אבל פיכן אמר לי מעמיד עליי פנים מאירות ומושכת נפשי בן נועם וכן ספתיו ומיד נעניתי לו ואמרתי הספרים, ספרים עברים סדורים מכל אמינים סליחות, מחזורים תכינות, תקינות וחי יוצא בהם איליהם כל ספר רכה ולא יותר יש עוד, והם מועטים ואין כדאי לטפל בהם ספרים, בלשון קודש ממיני ספרי השכלה הם אבנים ואינם סחורה כלל יהודי המקום הזה לא ביד ייקחו יהודי מקומכם אמר לי האיש נהנח מתוך לי בו יהודים עליווים הללו לכם הם צריכים לכם, ולא ספרים מה מה לתא אומר אמרתי לו וכל דיבורי כנזיפה מתוך תרעומת שהייתה בלבי עליו בשביל שהוא מזלזל בספרי ומבטלת כל עניין פרנסתי לכם אתה אומר, ולא ספרים יהודי מקומי צריכים ואני מעיד עלי ישמיים בארץ שלא היו ימים טובים לספרים שלי לכינות ולתחינות וחי יוצא בהם כי ימים האלה לא על הלכים לבדו יחיה האדם ישראל כי על תהילים וכינות ועל כל מה שמוציא דמעות חלילה לי צדק האיש ואמר חלילה לא בספרי חה האלה אני מדבר ידעתי מה ספרים אלה לישראל שדימתם הייתה להם לכם יומם אה אני מדבר אלה באותם הספרים במיני ספרים הללו שהכל יש בהם תוכחות ואיצות וניצוח הכל חוץ מדברים של ממש בספרים הללו אני מדבר שאינם כדאים לפי דבריך לטפל בהם ומה לי יהודי מקום חבל להם לכם לאכול אופר מסיים צריכים אזרם ממשית ולא דיבור פי דברי מוסר ודרוש אינם מספיקים לביתן רעיבה ולתקנה בעיצה טובה וכי מפולפלים במליצה ודבר ספתיים יהיה אפשר הקובל על מוכנויות עזובות שאין משתמשים בהן ומגנה אותם בשביל שהן עומדות ומחלידות בקרן זווית אינו אלה שותה כלו את האזובים והנחשולים בכם והעמידו אותם על מכונם והשיבו אותם לעבודתם בפועל ומתוכנים דורושים לכל חפציהם חבל כפי שראיתי אנשי מעשה במקום חם מועטים אצלכם נעה דורשים נעה מוכיחים מדיינים ומנצחים זה עם זה נעה מאירים ומעוררים ועושים אינם עושים כלום דברים של טעם הללו האירו אינאי וראיתי כמה באמת נועלנו השעות שעות רעות שבר בכל יום והנחה בהילות וזבאות עד קבציאל עד בטלון וחיוצא בהם הירות מישראל שקועות עתן בצרות כבהמה שקועה עד צבר בטיט ואותם בני האדם הקולנים והדברנים שבכם עומדים על גביכם אילו יועצים ומאוררים אורי אורי קבציאל התעוררי בתלון ואילו מוכיחים ומזרזים הוי קבצנים, הוי בתלנים הוי בזוזים מובסים ורמוסים חלשים ומדוקאים ורצוצים קומו והתעודדו אמנתם לכם, מילכם קבציאל אל תהי קבציאל בתלון, אל תהי בתלון אלו ואלו מילצול מצלצלים קומי וצעילך בהם האמיתית היוון, חולי וגוכי בהם שר בביז נווח עקרי רגלייך והתרוממי בכרוח התרוממי התרוממי וצעילך סוף החלק הראשון בסוף המעשה חלק שני של סוף המעשה בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים שעה קלה עמדתי שותק על האורח שלפני שדבריו משונים והוא משונה מאותן הבריות שכמותו אצלנו כלום שמעתם ממכם יהודי מנומס יחייב את הבריות מבני מינו אותם ומה אמריהם ויזכה את המון אמינו ספרר מין אדם זה נראה לקמין קילאים אפיקורס וחסיד ותלית קטן מורכבים ביחד תופס חדש שצריכים לברך הלב שהחיינו אבל מה חוכו כי תרגע הלב מדעת הדין בלבי ומה זכות יש בידו להוכיח אחרים שהם מדברים ואינם עושים והוא מעשה מיהו ומה אין בה ומה לא במקומותנו ומיד נמלכתי בדעתי מה לי להתבייש מפניו הקיים בו מנהג יהודים בשעת שעילת שלום ופתחתי את פי ושאלתי לו מה שמחם, מה מה שכרם ומאין אתם בנדנות דרוש ובסחוק נעים יצא ההורך ידית שובתו על שאלות ההללו ונראה שרוחו הייתן נוכחה מאוד ממני הזמין אותי אצלו להחסניה שלו קבדני בחוס חמין ושאל לי על כמה וחמד דברים והיינו יושבים ומשיכים זה עם זה והוא מסר לי מעט מה שאפשר מעניינים מרובים ונכבדים היין ריך זה שמו וחוהן שם משפחתו והוא אחד מהולכים בשליחותם של חברת נדיבים השירי עם בחוץ לארץ לבקר את החיל ובני ישראל בתחום הישוב השדודים בימי הפראות ועליהם המצווה לתמוך תמיכה לפי שעה את העלובים מוקי הפראות להתבונה לכל מעשהם ודרכי פרנסתם וצורכיהם לראות מה טוב לתקנתם שלא יובדו בעוניים ויתקיימו בעולם השליחים האלה עוברים בתפוצות ישראל מכילים קהילות וזה השליח היין ריך כהן אדם גדול, חכם ונסופנים, עובר כל המקומות שבעיפר חיה הקיסלונית ומאותה הפגישה הראשונה בבטלון עד פגישתנו זו בפעם שנייה בקבציאל עבר כחודש ימים ובזמן קצר זה נשתנו פניו של ההורח כל כך עד שלא ייקר טבעי אלא לאחר שהייתי עומד ומסתכל בו שעה קלה למה אתה מסתכל בכך אתה מה עליי ההורח לא ייקר טני? משעה שנצפטרנו איש מחברו ועד הטעה הרי לא עברו אלא ימימו עטים ולפי שינוי פניך אני ראה כאילו עברו מאותה שעה כמה שנים זקנה קפצה לך רבוני אמרתי לו מנענה בראשי כמצטער עליו הוא לפי מניין הצרות ימים מועטים הללו שקולים כנגד שנים הרבה אוי אוי רבימנדלי נורא האוני של בני ישראל שראיתי בימים מועטים אלו גדול מאוד שברם וצרותיהם תהום רבה אמר לי ההורח נהנח בנפש מרה בוא נעצ לי בערב ותהיה שעתי פנויה ונשתי חמין ונדבר ואתה עליי לראות בני העיר להשיח עםיהם ולעשות מה שביידי לאחי הקבציאלים כשבאתי בערב להורח ראיתי ביושב בכפיפת ראשו ורובו וחותב בעיון גדול ועל השולחן כתבים הרבה וספרים פתוחים לפניו כיוון שרגיש בי שפות להישב כנגדו אורח בזמנות עלי אמר לי בידידות זוקפת ראשו מתמטח ומיישר את גבוה בהתחר צויה שהיא נותנת לי מנוחה לשעה מכתיבה ואיון בצרת ישראל עבודה זו הנתונה עליי מפארכת את גופי ומתשת כוכי בימים האחרונים מכני שאתה בימים האלה ובמקום זה היא עבודה שאין אימא תקווה לתולדות מסוימות ולתחלית מכוונת כבטחילה המחשבות הקודמות נתפקעו כאוניה מנופצת אל הסלה מכל מה שראיתי בימים האחרונים בעיניי אף על פיכן אין לי איתי היש עם מצטיב מפני הנימוס מדברי פיוס וניחומים נאמר אפילו שהמחשבות הקודמות שחשבתם עלינו בחוץ על הארץ איננה לךלומות אצלנו היהודים כאן הרי גם החלומות יש להם ערך ממש כזה של שטרות סוחרים ידועים ואנו באים עם אמא ביחד עם חלומותנו לריבונו שלולם בשעה שהוא עסוק בברכת כהנים כדי שלא ידק דק עם אנו הרבה ואומרים לו אמירה חטופה ובהולה אם טובים הם חזקם ואמצם ויתקיימו ואם צריכים רפואה תקנם כגודל דתך ותבונת כפך יפה אמרת אמר לי בשחוק קל ובכוות ראש המחשבות שאחרים בחוץ על הארץ חושבים עליכם יהודי רוסיה באמת הם חלומות ושם זה נעל להם מעטת סבורים או חולמים בני וברית אצלנו שם שהפרעות כאן מרקע עוברתי שבהשתדלות לפני שרים מעלה על היהודים כאן ובצדקה למוקים ולעניים אפשר להיטיב ומעט ועם הרבה רוע מהמדם ייתנו הם ואשירי היהודים כאן ישתתפו עםיהם שיהודי רוסיה חולם ומורים, שנוררים נבזים ובוערים הם אינם לא בהשכלה ולא בנימוסים בדרך ארץ ובכן אין להם תקנה אלא להשכילם ואשיר אחד הרוצה בתקנת ישראל וממון קורח לא נשאול לבוא להביא אלפי אלפים חסף לגין זה המלכות על מנת שתייסד בתי ספר מיוחדים הדבר עדיין לא ניתשר והוא תלוי ועומד כך סבורים שם והמציאות בא ומתפחת על פניהם מכל מה שחקרתי ודרשתי וראיתי בעיניי כאן למדתי שאני והם שם היינו כחולמים הפראות חי והבוי מכה מדיניתי ומשמשת כתחסיס מדינה פריס בפני הפורנות השתדלות אינה מועילה ולא עוד אלא שהיא מזכת שיש בה השפלת קבוד של עם ישראל וריח מה יפיתה נודף ממנה העניות מטרבה והעניים כפלי כפלאים כי יוצאים יצרים צער להם המקום בתחום הישוב ושערי הפרנסה ננהלים לפניהם ובאין כל, הם מניחים את מקומם וטועים כיצון בעולם חוזרים על פתחי נדיביים ומתבזים על הבריות הצדקה, בלבד, מה היא ומה כוכה כנגד עניות נפרזה ועניים מרודים ההולכים ומתרבים אצלכם בצוק העיתים צדקה זו שבני ברית בחוץ על הארץ נותנים שער וצמצום גדול ואנשי מקומכם כמעט שאין משתתפים בכלל יש יכולים לתן ואינם רוצים ויש רוצים ואינם יכולים הומללים הם היהודים כאן במקומכם לא משום שלא הסכילו הופעים הם אלעד רבה הם הומללים משום של דברי מהמונים האזרחים היהודים הם אומרים מחוקמים הם וידם בכל עם מלאכה או בחרושת במשחה או והסכי ממונות ובכל ענפי מדע וענייני פרנסה וחלקלה ולפי כך יש להרחיקה מעל גבול המונים שהוא טעם והיא לא יודע והיא לא יכול להתחרות איתם ומה לעשות אמרתי לו שירית ישראל השיב לי בהנחה מתוך מהמקי לי בו תפילה זוהי אתה דברי ייאוש בפיכה אמרתי לו כתוהה ומתראה קצת אדם שכמותך הייאוש אינו נעלו שני ספרים גדולים הללו שאתה רואה אצלי אמר לי מרבץ באו על השולחן אחד ספר זיכרון הוא כל מה שראיתי וחקרתי עשיתי בקהילות ישראל שעברתי שם כגון יסקי הציבור והנהגתו בנייני הצדקה והחינוך ובחלקלה צרכה הכל רשום בו ואחד הוא ספר תיקונים בו אני פוסק על אחר מתוך הדרישות והחקירות שלי ומציא ההצעות מה לעשות לתקנת הכינו העלובים חן והרעיני מודיע לך הרבה דברים בו אני תוהה עליהם והרבה דברים אני עתיד לחדש בו לפי התפתחות אותו דבר שהתחיל מבצבץ מתוך תוהו ובוהו שלפנינו ועולה על אופק של עולמינו והוא לפי שעה בבחינת דימדומי את חדשה המלאכה שמוטלת עליי מרובה הוא רחבה אין בידי לעשותה עכשיו צערות אחינו ודילדלו את כוכי צערך זה הגדול שאתה מצטער על צערת ישראל אמרתי לו הוא כבודך הוא תהילתך וחבריך ההשליחים כפי השמועה צערם אינו גדול כל כך חבריי אתה אומר אמר לי לאחר שהמד ממקומו ושתק שעה קלה חבריי הם בני עברית כלומר בני דת מושה שומעתה ואני בן אמי יהודי ככלבותי הרי ניחות שרוג ומסורג בערגה אחת עם איכי בני אמי האומללים חבריי הוא רתם ולידתם בחוץ על הארץ ואני קבציאה לי אמרתי לו תוהר ומשתומם אתה קבציאה לי אתה להרגיש בצרת אמום החוביו העריך הדיבורו שלא להשגיע בי שנכנסתי לתוך דבריו אינו יכול אלא מי שהוא עצם מעצמו אלא מי שחלקו ביסורים היה או הובקיהם וגורלו ככל המונם רעים היו ימי ילדותי הייתי מסתגף ברעב ובאירום וחוסר קול ובגלגול ספסלים בבתי מדרשות עד שבחמלת אדם נכבד עליי נקראתי לבוא אליו לחוץ לארץ והוא גדלה ניקאיו והכניסה לי לבית מדרש גבוהה ויצאתי משם מלומד בדברי חוכמה ומדע ומוכשר לעבודה בהסכה העולם ואני מתפרנס אתה בכבוד בנחת וברווח כן כן הוא קבציאה לי אני קבציאל הוא שמי הר שלי למחר נתפתנו איש מחברו מברכים זה את זה בשלום ובכל טוב וידידי רבי הרש הבטיחה לי לשלוח לי בהמשך הימים פרקים מתוך כתביו להדפיסם בהשתדלותי ולהפיצם בישראל את חטאי אני מזכיר היום בשעת ברקות הפרידה התנקשתי בלשוני והייתה ברקתי מטורפת בניין הברחה מעין הלוואי והיא רצון הריני עדיות עובור גמור כיהודים הרבה אצלנו אותם היהודים כשפותחים באמירת יהיא רצון למי שהשמחה בימיונו מפני שחושבים אותך חובה להם נעשים כבדי פה מהגים ומלהגים ומגמגמים ופניהם מבהיקים הם לבעל השמחה בפצח מפצחים יהיה רצון ש... ובשה ובאה לשמחה אומר להם יהיה רצון ש... וככה פתפות הולך ולמשך עד כדי הקעם חמת מאוס ושני הצדדים הערעים בשעת מעשה בלבם היבונו של עולם יהיה רצון שנתפתר זה מזה במהרה ולם אני שומר פי ולשוני ויוצא ידי חובתה של אמירת יהיה רצון בקיצור, בשפה רפה ובכשאי ובאותה שעה נכנסה בירוח שטות והיסיעה נלברכת ידידי ברחבה ובכל גדול וחיוון שפתחתי את פי לא קשתי בלשוני מעריך בשה ובשה ובשה והנה יכול לא להשתתק ולא לסיים רבי הרש יעריך ימים בשנים היא הרגיש בצערי ואמר אליי בחוכמה ידעתי רבי מנדלי ידעתי מרובות משלות לבחה עד שאין נפה יכול לדבר הלוואי שיימ�לא השמת מחשבות תכה הטובות עלינו ועל כל ישראל במהרה בימינו אמן וכן יהיר עצום סוף החלק השני בסוף המעשה וסוף הספר עמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים