 Näringsämnerna kväv och fosfer från jordbruksmark, industrie och enskilda avlopp gör att våra vattendrag, sjöar och hav blir övergöda. Ett sätt att minska näringslekage är att anlägga våtmarker. Men hur effektiva är de egentligen? Kan anlagda och återskapade våtmarker verkligen bidra till att minska övergödningen? Mistras råd för evidensbaserad miljövård, EVM, har gjort en systematisk genomgång av all relevant forskning som finns på området för att ta reda på svaret. Det har gjorts många studier både i Sverige och utomlands av hur bra våtmarker är på att fånga upp kväve och fosfor. Resultaten är naturligt spretiga eftersom våtmarker är väldigt olika. Vi ville samla all publicerad vetenskaplig information för att se om vi kunde få fram några generella mönster när det gäller hur bra våtmarker är på att fånga upp kväve och fosfor. Vi vill också försöka se under vilka förhållanden som färsläggningen av fosfor och kväve är störst. I början av 1800-talet var våtmarker vanliga. Men många har dikat ut och drunerats för att skapa mark att odla på. På vissa håll i landet har så mycket som 80-90% av våtmarkerna försvunnit. Men nu har trenden vänt och sedan början av 1990-talet nyskapas och återskapas våtmarker i allt större utsträckning. Våtmarker fungerar nämligen som naturliga reningsverk. De minskar med den kväve och fosfor i vattnet och bidrar på så sätt till att minska övergödningen. Vår systematiska genomgång av nästan 6000 artiklar visar att våtmarker i snitt tar bort ungefär 40% av den kväve och fosfor som kommer in i våtmarkerna. Våtmarker fungerar med andra ord ungefär lika bra för både kväve och fosfor. Variationen mellan olika våtmarker förstår sig stor och det är viktigt att tänka på var våtmarkerna anläggs för att så mycket kväve och fosfor som möjligt ska ta bort från vattnet. Mekanismerna för hur kväve och fosfor tas upp i en våtmark ser helt olika ut. Fosfor reduceras framförallt genom att det fastläggs i bottnen på våtmarkerna. Kväve däremot försvinner genom en process som kallas denitrification. Den ombesörjs av särskilda bakterier som omvandlar det kväve som finns löst i vattnet till luftkväve. Sen tar också den vegetation som finns i våtmarkerna upp både kväve och fosfor. Om man vill anlägga en våtmark med syftet att ta bort så mycket kväve och fosfor som möjligt ska man anlägga våtmarken där man har en stor tillförsel av kväve och fosfor. Till exempel i områden med intensivt jordbruk eller utlopp av avloppsreningsverk. Om man gör det kommer våtmarken också att ta bort så mycket kväve och fosfor. Men det finns undantag. Man bör till exempel vara försiktig med att återskapa naturliga våtmarker direkt på mark som har används för odling. Sådana våtmarker kan ofta släppa ifrån sig ganska stora mängder fosfor. En förklaring till det kan vara att en del av den fosfor som har lagrats in i marken frigörs när förhållandena förändras. Förutom att ta bort kväve och fosfor och på så sätt minska riskerna för övergödning så har våtmarker också andra positiva effekter. En rätt anläggd våtmark kan öka den biologiska mångfällen. Våtmarker är också attraktiva för rekreation. Och våtmarker fungerar dessutom som utjämningsmagasin och minskar riskerna för översvämningen. Den viktigaste slutsatsen i vår undersökning är att våtmarker verkligen fungerar både för kväve och fosfor. Om man anlägger ett stort antal våtmarker kommer man generellt att få en positiv effekt.