 Merirosvo, kirjoittanut Frederick Marrajat, suomentanut Carlo Cramsu, ensimmäinen luku. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi meneosoitteeseen LibriVox.org. Lukijana, Harri, Tapani, Ylilammi, Merirosvo, ensimmäinen luku. Biskajan lahti. Oli kesäkuun loppupuoli 1790-luvulla. Biskajan lahden pauhaavat aallot olivat jo vähitellen asettumassa raivoisan ja tänä vuoden aikana harvinaisin myrskyn jälkeen. Kuitenkin ne hyökyivät vielä valtavasti ja kerran toisensa perästä kiihtyi tuuli oikullisiksi rajuiksi vihureiksi, ikään kuin olisi tahtonut uudelleen aloittaa temmelyksensä. Mutta sen ponnistukset kävivät yhä heikommiksi. Myrskyn kiiretämät synkät pilvenlongat pakenivat kaikille suunnille auringon voimakkaiden säteiden tieltä, jotka häikäisevällä valo- ja lämpövirrallaan hajottivat pilviröykkiöt. Atlantin rannattomalla, auringon valaisemalla ulapalla, saattoi silmä erottaa vain yhden ainoan tuskin havaittavan esineen. Se oli mastonsa menettäneen ja melkein upoksissa kulkevan laivan runko. Hyökylaineet tyrskysivät aluksen partaiden yli ja niiden peitosta se kohosi näkyviin vain aallon pohjassa, kun vesivirtasi sen sivuporteista ulos. Näennäisesti laiva oli yhtä vaarallisessa tilassa kuin hukkuva, joka etsii olien kortta. Mutta todellisuudessa tämä hylky oli uppoamisen vaaralta paremmassa turvassa kuin moni pikapurjehtiä, joka myrskyä uhmateen pyrkii nopeasti satamaan. Sirkassian, muhkea ja hyvinvarustettu laiva oli lähtenyt puutavara lastissa ny-orleansista. Kapteeni oli kelpomerimies sanan parhaassa merkityksessä ja miehisto rotevaa kunnollista väkeä. Atlantilla laivan oli yllättänyt odottamaton myrsky ja se oli ajatunut biskajan lahteen. Alus oli saanut vuodon, jota ei ollut voitu ankarimmillakaan ponnistuksilla tukkia. Lisipäivää oli nyt kulunut siitä, kun miehisto oli lähtenyt laivasta kahdella veneellä. Toinen oli miehineen uponnut heti, toisen kohtalo oli tuntematon, mutta kaikki eivät oleet lähteneet. Tuossa myrskyn murjomassa, petollisen meren armoilla heittelehtivässä laivahylyssä, oli vielä eläviä olentoja. Sirkassiäniin kannella olevassa keittiössä, joka oli onneksi niin lujarakenteinen, että kesti hyökylaineiden ankarat rynnistykset, oli vielä kolme ihmistä, mies, nainen ja pikkulapsi. Molemmat aikuiset kuuluivat siihen verrattain alhaiseen rotuun, jota kauan sitten oli ryhdytty tuomaan kuuman Afrikan rannoilta raatamaan muiden hyväksi. Lapsi, joka lepäsi naisen rinnoilla, oli eurooppalaista syntyperää ja tällä hetkellä kalman kalpea yrittäässään turhaan saada ravintua kuihtuneesta imettäjästään. Vesihelmet kierivät naisen mustilla poskilla, kun hän vuoroin puristi lasta rintaasovasten, vuoroin kääntyi suojan puolelle varillakseen sitä vahroilta, jota jokainen alto ryöpytti heidän ylitseen. Välittämättä mistään muusta, kuin pienestä hoidokistaan hän istui äänetönnä, vaikka vapisi vilusta, sillä Vesi huuhteli hänen polviaan joka kerran laivan kallistuessa tavallista enemmän. Vilu ja pelko olivat muuttaneet hänen kasvojensa värin. Ne näyttivät nyt keltaisilta, tai vivahtivat vähän kuparin ruskeaan. Mies istui häntä vastapäätä, rautaisella tulisijalla, joka ennen oli ollut lämmön ja valon lähde, mutta nyt kelpasi ainoastaan istuin paikaksi alakuloiselle uupuneelle raukalle. Hänkään ei ollut virkannut mitään moneen tuntiin. Veltot, kasvolihakset, paksut ja pitkät huulet, jotka törröttivät kaukana syvälle vajonneista poskista, terävät sarvennystyrännäköiset poskiluut ja silmät, joista valkuaista tuskin näkyi lainkaan. Saivat hänet näyttämään vielä surkuttelevammalta kuin nainen, jonka ajatukset olivat kiintyneet ainoastaan lapseen, eivätkä häneen itseensä. Mies näytty kuitenkin vielä tarkoin tuntevan ja huomaavan kaikki, vaikka hirveät kärsimykset olivat ilmeisesti turruttaneet hänen muut sielun kykynsä. «Voi minä kurja!» voihkaisi neikerin ainen, pitkän vaihti olon perästä, ja hänen päänsä vaipui taaksepäin uupumuksesta. Mies ei vastannut, mutta naisen ääni havahdutti hänet. Hän ojen tautui eteenpäin ja rautti vähän ovea luoden silmäyksen vastatuuleen. Kuahuva vaahto ryöpsähti suoraan vasten hänen lasimaisina tuijottavia silmiään, hämärtäen näköalan. Hän huokasi syvään ja vaipui takaisin entiseen asentonsa. «Mitä kuuluu, Koukou?» kysyi nainen ja peitti lapsen vielä huolellisemmin. Epätoivoinen katse oli miehen ainoa vastaus. Kello oli nyt kahdeksan paikoilla aamulla ja meren käynti asettumaan päin. Päivällisaikaan he havaitsivat vilahdukselta auringon, jonka säteet tunkeutuivat sisään lautaseinän ravoista. Neikerinäkyi vähitellen virkoavan elon, hän nousi lopulta ja sai suurella vaivalla oven uudestaan auki. Meren raivo oli jo vaimentunut ja ainoastaan sattumalta hyökyivät laineet yli laivan. Pidellen lujasti kiinni pihti pielestä, Koukou urottautui laivan partalle ja tarkasteli taivaan rantaan. «Mitä sinä näke, Koukou?» kysyi nainen, joka oli huomannut miehen täystelevän johonkin tiettyyn suuntaan. «No jumalla kiitos, minä olen näke jokin, mutta ole paljon suolavesi silmä, ei näke selvä.» Vastasi Koukou, hieroen silmistään suolaa, joka oli kiteytynyt hänen kasvoillensa aamun kuluessa. «Mikä se oli muoto, Koukou?» «Peni Pilvi.» Vastasi mies astuen keittyen ja istuutuen syvään huuaten entiselle paikalleen tulisialle. «Voi, minä kurja.» muudahti nekärinainen. Hän oli nostanut peitteen tarkastaakseen lasta ja huomasi tämän voimien yhä riltuvan. «Peni Edwardi Parka, tosi ole, hän ole kovin sairas, hän kuole pian, minä pelkää, katso Koukou, ei hengitä kauaa.» Lapsen pää painui alas imettäjän rinnoilta. Elon kipinä näytti sammuneen. «Judi, sinä ei ole maito-lapse, jos ei saa maito, kuinka taitaa elä? Aha, Judi, minä pistä pikkusorme hänen suu, jos Edwardi ei ole kuollu, hän ime.» Koukou pisti sormensa lapsen suuhun ja tunsi heikkoa imemistä. «Judi.» huusi Koukou. «Edwardi ei vielä ole kuollu, koita vielä, onko Peni pisara.» Judi raukka puristi surullisena päätään ja kyynel kiäri poskelle. Hän tunsi, ettei luonto voinut enempää. «Koukou.» hän sanoi kuivaten kärenselällä poskensa. «Minä anta vaikka synäveri Edwardille, mutta maito ei ole, se vallan loppu.» Innostuneena siitä sanomattomasta rakkaudesta lapsen, joka ilmeni Judi sanoissa, Koukou sai päähännsä uuden aatteen. Hän otti taskustan veitsen ja leikkasi sillä tyynesti etusormensa halki luuhun asti. Veri alkoi virrata ja valui sormenpään, jonka hän pisti lapsen suuhun. «Katsot, Judi! Edward ime! Hän ei ole kuollu.» Huudahti mies naurahtain tyytyväisenä kokeensa onnelliselle tulokselle ja hetkeksi unohtain heidän melkein toivottoman asemansa. Lapsi virkistui oudosta ravinnosta ja imi muutaman minuutin sormeja hyvin vahvasti. «Näke, Judi, kuinka Edward pitää kiinni?» jatkoi Koukou. «Immen vaan, Edward, imen vahva! Koukou ole kymmenen sorme kestä kaua ennen kuin kaikki tyhjä.» Mutta lapsi oli pian tyytyväinen ja nukahti Judi syliin. «Koukou, jos mene katso uudesti.» lausui Judi. Mieskympi taas ulos ja silmäli tarkasti taivaan rantaan. «No, juumala kiitos! Minä nyt näke, Judi, ja juumala kiitos! Minä näke laiva.» huusi Koukou iloisesti. Lausui Judi vähän iloisemmalla äänellä. Sitten Edward ei kuole. «Jaha, juumala kiitos! Se tulee tämä tie.» Koukou, joka näytti saaneen takaisin osan entisestä voimastaan ja vireydestään, kiipesi keittiöjen katolle. Istuen jalat ristissä, hän huitoi siellä keltaista nenäliinaa. Toivoen, siten voivansa herättää laivassa olevien huomiota. Hän tiesi, että esine, joka kohoa ainoastaan vähän merempinnasta, jää helposti huomaamatta. Onneksi frekatti tuli suoraan kohti, vaikkei mastonhoipussa oleva tähystä ja huomannutkaan hylkyä, tarkastaessaan vain taivaan rantaan. Vähemmän kuin puolen tunnin kuluttua haaksirikkoisia uhkasi uusi vaara, frekatti oli purjehtiä suoraan heidän päälleen. Se porhalsi jo noin neljän kaapelin mitan, vajaan kilometrin, päässä heistä, ajan edellään suurta vaatoharjaista kuohuaaltoa ja kyntään merta hyvin nopeasti. Koko huusia kirkuin, minkä kurkusta lähti, ja kaikeksi onneksi sattuivat miehet, jotka olivat keula rahaalla kokoamassa myrskyn jälkeen kuivumaan levitettyä purjetta, huomaamaan hänet. Tiukasti oikeaan! kuului huuto. Oikeaan! kuului vastausperäkanelta, ja peräsin käännettiin oitis, niin kuin ainakin sotalaivoissa, joissa vääntäytyy aina olla valmiina selityksiä odottomatta totelemaan käskyä. Yläpurje alkoi lepattaa, keulapurje ja halkaisia pullistuivat, ja laiva kääntyi vastatuuleen herintyskin sivuuttaen hylyn, joka oli keulan edessä, ja keikkui niin rajusti vihaisten aaltoen valkiassa kuohussa, että Koko, vain vaivoin ja lujasti tarautumalla kiinni, keulamaston tynkään, pysyi korkealla paikallaan. Fregatti vähensipurjeita asettui hylyn lähelle laski veneen vesille, ja vähemmässä kuin viidessä minutissa Koko, Judy ja lapsi olivat pelastuneet hirvittävästä asemastaan. Judy raukka, joka oli unohtanut kaiken lapsen vuoksi, jätti sen eräälle upseherille ja meni samassa itse tainnoksiin, jossa tilassa hänet nostettiin laivaan. Koko oli tuskin istuutunut laivan peräpuolelle, kun hän alkoi tuijottaa ympärilleen, ja purskahti sen jälkeen hurjaan nauruun, ainoa vastaus, minkä hän saattoi antaa hänelle tehtyihin kysymyksiin. Tätä jatkui kunnes hän pyärtyi. Mies jätettiin lääkärin hoiviin. Ensimmäisen luvun loppu. Meri Rosvo, toinen luku, kirjoittanut Frederick Marriot, suomentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. Toinen luku, vanha poika, saman päivän iltana, jolloin lapsi ja neekerit pelastuivat hylystä. Istui Herra Witterington Finsbury's kuoren varrella olevan asuntonsa ruokasalissa, ja ihmetteli minne Sir Cassian oli joutunut, ja miksi hän ei ollut saanut mitään tietoa sen tulosta. Herra Witterington oli yksin. Hänella oli edessään Sherryä ja Portwyhniä, ja vaikka ilma oli hyvin lämmin, paloi uunissa pieni tuli, sillä se näytti mukavalta, kuten Herra Witteringtonin oli tapana sanoa. Hetken aikaa tarkkaan silmäiltyään huoneen kattua, vaikka siinäin totta puhuen ollut juuri mitään näkemistä. Hän täytti uudestaan viinilasinsa ja asettui vielä mukavampaan asentoon. Aukaisten liiveistään kolmenappia, työntäen tekotukkansa taemmaksi päälaille, ja päästään polvihousujensa sitet tykkänään auki polvien kohdalta. Lisäksi hän veti luokseen kaksi tuolia, jotka olivat kädenulottovilla. Laski jalkansa toiselle ja nojasi kättään toiseen. Ja miksi ei Herra Witterington olisi asettunut mukavasti? Hänella oli hyvä terveys, rauhallinen omatunto ja kahdeksan tuhatta puntaa tuloja vuodessa. Tyytyväisenä kaikkeen Herra Witterington maisteli Portwyhniään. Laski lasin kädestään ja nojautui tuolissaan taaksepäin kädet ristisä rinnalla. Tässä erittäin mukavassa asennossa hän alkoi uudestaan ajatella Sirkassiania, jota ei ollut kuulunut. Herra Witteringtonin isä oli erään West Readingissä Jörgsiressä asuvan vanhan, ylhäisen suvun nuorempi vesä. Hänella oli valittavana neljä toimialaa, jotka aatelis nuorukaiselle ovat tarjolla, nimittäin armeija, laivasto, lakitiede ja kirkko. Sotilaaksi hänestä ei ollut, hän sanoi, erestakaisin marssiminen ei ollut lainkaan mukavaa, laivasto ei myöskään kelvannut, sillä tykin laukaukset ja tuulliset ilmat eivät tarjoneet mitään mukavuuksia. Lakitiede mielytti häntä yhtä vähä, hän, kun ei ollut varma siitä voisiko päästä selville omasta tunnostaan, kirkon hän hylkäsi myös, koska kuvitteli sitä kaikkea muuta kuin mukavaksi. Kokosuvun kauhuksi hän hylkäsi kaikki nuo jalot toimialat, otti vanhan Jörnsedän tarjouksesta vastaan toimen tämän kauppaliikkeessa ja sai osuuden tämän vuosivoitoista niin pian kuin olisen ansainnut. Siitä oli seurauksena, että sukulaiset käänsivät hänelle halveksien selkänsä, eivätkä sen koomin välittäneet hänestä vähäkään. Hän oli loukannut subun tunteita. Tästä huolimatta Herra Witterington oli toimessaan ahkera, pääsi muutaman vuoden kuluttua liikkeen osakkaaksi ja tuon vanhan kunnon sedän kuoltua suuden omaisuuden omistajaksi. Sen lisäksi hän ansaitsi edelleen joka vuosi suuria summia liiketoiminnallaan. Hän osti sitten talon Finsbury skuoren varrelta ja harkitsi viisaimaksi ottaa aviosiivan. Herra Witteringtonissa oli sentään vielä aimoannos sukuylpeyttä, joten hän päätti tarkasti valita tulevan puolisonsa. Etsittyään aikansa hän kosi skotlantilaisen aatelismiehen tytärtä. Tämä Herra oli tullut leithiistä lontoiseen 9 tytärtä mukanaan vaihtamaan vertaan rahaksi etsimään tyttärille aviopuolisoa. Herra Witteringtonilla oli onni sattua ensimmäiseksi kosiaksi, joten hän saattui mielensä mukan valita 9. neidosta. Hänen valittunsa oli vaaleatukkainen, sinisilmäinen, hieman pisamainen ja hyvin pitkä, mutta muuten verraten hauskan näköinen ja hänen nimensä oli perhe-raamatun kannessa neljäntenä järjestyksessä. Avioliitosta syntyi ensin tytär, joka tämän kertomukseen alkaessa oli 7 viidettä ikäinen vanhapiika ja sitten poika Antoni Alexander, sama Herra Witterington, joka juuri odotteli tietoja Sirkassianista. Jo Herra Witterington vanhempi oli varsin mukavuutta rakastava mies, mutta vasta poika kehitti nuo varhain perimänsä taipumukset mahdollisimman pitkälle. Hän näet jakoi kaikki asiat mukaviin ja epämukaviin. Herra Witterington vanhempi toivoi, että poika jatkaisi hänen liikettään. Tämä kävikin toimistossa joka päivä, mutta muuta hän ei tehnytkään. Hän oli näet havainnut, että isä oli syntynyt ennen häntä. Toisin sanoin, isällä oli paljon rahaa, joka tämän täytyy luonnon järjestyksen mukaan kerran jättää hänelle perinnöksi. Herra Witterington vanhempi sai halvauksen, jota hänen muutamia päiviä vuoteen omana maattuaan seurasi toinen halvauskohtaus. Se passitti hänen samaan hautaholviin, jossa hänen armonsa, Rowa Mary Witterington, oli jo aikaisemmin saanut viimeisen leposiansa. Herra Witterington nuorempi, josta tässä kertomuksessa on puhe, havaitsi, jätettyän ensin 40 000 puntaa sisarensa tilille, omistavansa muhkeat vuositulot sekä komean talon Finnsbyriskuoren varrella. Hänestä se oli mukavaa, hän vetäytyi tykkänään pois liikeelämästä ja pysyi vanhana poikana. Sisarmoggi oli myös naimaton, mutta on vaikea päätellä, oliko tähän syynnä se, että hänen kaikkea muuta kuin kauniit kierot silmänsä pelottivat kosioita, vai se, että hän samoin kuin veljensäkin, inhosi avio liittoa. Herra Witterington oli kolme vuotta sisartaan nuorempi, hänellä oli jo kolme vuotta ollut tekotukka, mutta syynnä siihen oli se, että hän piti tuollaista tukkaa erittäin mukavana. Herra Witteringtonin luonteen voi lyhykäisesti määritellä kahdella sanalla, haaveksiva ja hyvän tahtoinen. Varsinkin ensin mainittu ominaisuus oli hyvin voimakkaasti kehittynyt, kuten useimmilla vanhoilla poidilla. Ilman sitä siloitusta, jonka mies saa hienomaan sukupuolen seurassa, hän on ainoastaan karheaa kiven möhkälle, mutta kummallista on, kuinka naiset osaavat tasoittaa ja silittää miehestä särmät. Herra Witterington heräsi syvistä unelmistaan ja tavoitteli soittokellon nuoraa, joka hovimestarin aina oli kiinnitetävä isännän tuoliin käsinojaan ennen kuin lähti ruokasallista. Sillä, kuten Herra Witterington aivan oikein muistutti, ei ollut ensinkään mukavaa, jos täytyy nousta, kun tahtoi soittaa. Niin, useammin kuin kerran hän oli miettinyt, miltä mahtaisi tuntua, jos olisi kahdeksan vuotias Tytär, joka osaisi soittaa kellua, toimittaisi sanomalehdet ja leikkaisi auki uuden Romaanin. Hän havaitsi kuitenkin, ettei Tytär aina pysyisi kahdeksan vuotiana ja päätyi siis miettiessään siihen, että Tytär voisi häiritä mukavuutta. Hän soitti uudestaan ja vaipui synkkiin mietteisiin. Hovimestari Jonathan ilmestyi heti huoneeseen, mutta havaitessaan, että isännällä oli jotakin tekemistä, hän pysähtyi ovelle liikkumattomana, vankkana ja suorana. Niin surullisen näköisenä, kuin olisi ollut ovenvartijana aatelismiehen asunnossa, josta isäntää juuri vienään hautaan. Sillä kutta korkeampi vainajan arvo on, sitä pidempi naama ovenvartijalla ja tietysti sitä parempi palkka, se on itsestään selvää. Jonathan Trop oli ollut ensin asiapoikana ja sitten kamaripalvelijana. Vihdoin hän kohosi hovimestarin arvoon Herra Witterington vanhemman palveluksessa. Sen korkeammalle hän ei enää voinut kohota. Sitten Jonathan rakastui, sillä hovimestari tekevät itsensä syypääksi samanlaisiin ajattelemattomuuksiin kuin heidän herransakkin. Ei vät hän, eikä hänen kaunis mielitiättynsä, joka oli kamarin eitona toisessa aatelisperheessä. Ottaneet varten muiden ihmisten erehdusten seurauksia, vaan erosivat palveluspaikoistaan ja menivät naimisiin. Kuten useimmat hovimestarit ja kamarin eidot, jotka hankkivat oman kodin, hekin perustivat kapakaan. Kuitenkin täytyy kamarin eidon puolustukseksi mainita, että hän mieluummin olisi pitänyt ruokalaa, mutta Jonathan sai kaunokaisensa taipumaan huomautamalla, että ihmisten on tapana juoda, vaikkei heitä jänotakkaan, mutta että he eivät koskaan syö, jollei heidän olen nälkä. Vaikka tämä huomautus pitää kyllä paikkaansa, on kuitenkin aivan varmaa, ettei heidän yrityksellään ollut lainkaan menestystä. Muutavat ovat siinä luulossa, että Jonathanin pitkä, laiha ja hoikka-olemus vahingoittiliikettä, koska ihmisillä on liian suuri taipumusarvoistella ollen hyvyttä, kapakoitsijan enemmän tai vähemmän punaisen naaman ja paksun vartalon mukaan. Missä isäntä on kuin nälkäkurki, siellä ei ollut, voi olla hyvää, niin pääteltiin. Varmasti ulkomuoto merkitsee paljon tässä maailmassa, ja näyttää siltä kuin Jonathanin lajuhuus olisi ollut syynä siihen, että hän vähän ajan kuluttua teki vararikon. Mutta se, mikä oli hänen turmionsa kapakaliikkeessa, hankki hänelle heti toisen toimen. Muun arviomies, joka samalla oli verhoilja ja hautausurakoitsija, näki Jonathanin, ja kun hän ymmärsi antaa arvoa tämän eriskummallisen surulliselle katseelle, sekä kun hänellä oli veli, joka oli yhtä pitkä, hän tarjosi Jonathanille heti hautajaisairueen tointa. Jonathan unohti pian surra, omaa muutaman sadanpunnan hävietään, itkiessään uudessa toimessaan monia tuhansia vainajia, ja hänen suorasta jäykästä patsasmaisesta ryhdistään, ja pitkästä surullisen näköisestä naamastaan, hänen seisuessaan niiden portilla, joille toisen maailman portit olivat vastikään auenneet, pisti usein esiin perillisten surun ivailu. Tässä kamasaksamaailmassa ei ole suurta arvoa sellaisella surulla ja kaipauksella, josta ei makseta hyvin. Jonathan hautasi monta vainajaa, vihdoin oman paimonsakkin. Sitä myöten oli kaikki hyvin, mutta viimein hänen täytyi hautata isäntänsäkin, hautaisurakoitsia, eikä se ollut juuri hauskaa. Vaikka Jonathan ei itkenytkään, saattaen saan työnantajaansa ikuiseen lepoon, hän osoitti kuitenkin synkkää surua ja joi isäntänsä muistoksi pullollisen portteeria, palatessaan hautajaisista, ja istuessaan tovereineen tämän ruumisvaunujen katolla kuin musta varis. Ja nyt Jonathan menetti virkansa ja semmoisesta syistä, jota useimmat olisivat pitäneet hänen parhaana ansionaan. Kaikki hautaisurakoitsijat kieltäytyivät ottamasta häntä palvelukseensa siitä syistä, ettei hänellä ollut saatavissa veroistaan seuraajaa. Tässä tukalassa tilassa Jonathan tuli ajatelleeksi Herra Witterington nuorempaa, jonka isää Sir Witteringtonia ja äitiä hänen armoan Maria, hän oli palvelut ja lopuksi saattanut heidät hautaan. Jonathanin onneksi Herra Witteringtonin silloinen hovimestäri oli juuri valmis tekemään saman hullutuksen, jonka Jonathan oli tehnyt aikaisemmin, ja niin Jonathan asetettiin uudestaan entiseen virkansa. Totuttuun tapaan hän käyttäytyi joka päiväisessä elämässään aivan samalla tavalla kuin ennen hautajaisissa. Hän ei koskaan näyttänyt iloista naamaa, jos ei hänen isäntänsä ollut iloinen, ja silloinkin hän teki niin pikemmin velvollisuuden tunnosta kuin todellisesta ilomielisyydestä. Jonathanilla oli asemaansa verraten tavallista paremmat koulutierot. Hän oli hautaisurakoitsija palvelessaan oppinut ymmärtämään kaikki latinankieliset lauseparret, mitä oli vainajien arkun kilvissä. Näitä lauseparsee hän vatvoi jokaisessa sopivassa tilaisuudessa. Jonathan oli sulkenut omen ja piti yhä käydellään lukonkaavasta kiinni. Jonathan, sanoi Herra Witterington, oltuaan pitkän aikaa ääneti, tahtoisi nähdä viimeisen New Yorkista tulleen kirjen, se on pukupöydälläni. Jonathan ei vastannut, mutta lähti huoneesta ja tuli takaisin kirjen mukanaan. – Olen kauan odottanut sitä laivaan. – Huomautti Herra Witterington, avatessaan kirjettä. – Niin, kauan aikaa, aika rientöä, tempus fugit, sanoi hovimestäri, hiljaa silmät puoli ummessa. – Toivottavasti ei ole sattunut mitään vahinkoa. – Jatkoi Herra Witterington. – Pieni serkkuparka ja hänen kaksosensa. Ehkä jo ovat tällä hetkellä kaikki meren pohjassa. – Niin, Herra Witterington, vastasi hovimestäri. Meri ryöstää monen rehellisen haltaisurakoitsjan ansiot. – Esi isieni veren nimissä, saattaa vielä käydä niin, että jäen ilman perillistä, ja minun täytyy itseni mennä naimisiin. – Se olisi sangin epämukavaa. – Ei juuri mukavaa, kertasit Jonathan. – Minun vaimoni on kuollut, in koelo guies, taivaassa on lepo. – Meidän täytyy toiva parasta, mutta tämä epävarmuus on kaikkia muuta kuin mukavaa. – Lausui Witterington, luettuaan kirjeen ainakin 20 kertaan. – Hyvä on, Jonathan, minä soitan heti kahvia. – Ja Herra Witterington oli taas yksin ja silmäli tarkkaan huoneen kattua. – Ku, nuoren Witteringtonin lemmikki oli tavallaan sotkenut asiansa. – Hän oli näet vastoin vanhempiensa ohjeita, rakastunut nuoreen jalkavään luutnantiin, jonka sukuperässä tuskin kannatti puhuakaan. – Ja varallisuus, sitä oli ainoastaan hänen vähäpätöinen palkkansa, oli perin mitätön. – Pyhillä miehillä on aina parempi onni rakkausasioissa kuin rikkailla. – Köyhät ovat vähemmän itsekäitä ja ajattelevat rakastettua enemmän kuin itseään. – Ja rakastuneet naiset eivät koskaan välitä punnita, onko heillä tulevaisuudessa kylliksi syötävää, vai ei. – Rakastuneina heillä ei ole ruokahalua ja luultavasti he siksi erehtyvät luulemaan, että rakkaus kyllä aina riittää korvaamaan ateriat. – Valitettavasti he vain pian huomaavat, ettei se riitä. – Häpäivänä pöydän antimet melkein inhottavat, mutta myöhemmin tuntuu ruokahalu palaavan entistä suurempana. – Niin oli ainakin Cecilia Witteringtonin, eli oikeammin Cecilia Tempelmoren laita. – Se oli hänen uusi nimensä ja samoin myös hänen miehensä. – Seurauksena oli, että talousarvio ylitettiin muutamassa viikossa kerrassaan pelottavasti. – Cecilia kirjoitti kotinsajosta vastattiin hyvin ystävällisesti, että hän heidän puolestaan mielellään saa kuola nälkään. – Kun tämä neuvo ei tyydyttänyt häntä eikä hänen miestään, hän kirjoitti Antoni Serkulleen, joka vastasi, että hän tuntisi itsensä hyvin onnelliseksi nähdessään heidät pöytänsä ääressä. – Ja tarjosi heille asunnon Finnsbury skuoden varrelta. – Tätä juuri he toivoivat, mutta asiassa oli kuitenkin vielä muutamia vaikeuksia. – Luntnaanti Tempelmoren, rygmentti, oli majoitettu Yorkshireen, hyvänmatkanpäähän Finnsbury skuoresta. – Ja päivällisen syöminen, Kello 6, illalla, Herra Witteringtonin luona, kävi vaikeaksi, kun aamulla oli pakko olla harjoituksissa Kello 9. – Tämän kysymyksen johdosta vaihdettiin useita kirjeitä, mutta vihroin sovittiin, että Herra Tempelmore myy upseärin valtakirjansa ja muuttaa kauniin vaimonsa kanssa Herra Witteringtonin luon. – Niin hän tekikin ja havaitsi paljon mukavammaksi käydä Kello 9. aamulla, hyvän aamiaispöyden kimppuun kuin taisteluharjoituksiin. – Mutta Herra Tempelmorensa oli todellista kunnian tuntua ja luonteen vakavuutta, jotka eivät sallineet hänen viettää laiskaa elämää. – Eleltyään kaksi kuukautta mukavasti, hän ilmaisi kantansa suoraan Herra Witteringtonille ja pyysi tämän apua. Hän halusi itse ansaita leipänsä. – Herra Witterington, joka oli mieltynyt nuoreen padin, yritti vastustella ja muistutti, että Cecilia on hänen oikea serkkunsa ja että hän itse aiko varmasti pysyä naimattomana. – Herra Tempelmore pysyi kuitenkin päätöksessään ja Herra Witteringtonin täytyi lopulta taipua. – Eräs arvossa pidetty kauppahuone, halusi yhtiömiästä avustamaan Amerikassa. – Herra Witterington luovutti takuusumman ja pari viikkoa myöhemmin Herra ja Rova Tempelmore matkustivat New Yorkiin. – Herra Tempelmore oli toimelias ja älykäs mies. Onni suosi häntä ja hän laski voivansa palata muutaman vuoden kuluttua varakkaana miehenä kotimaahan. – Mutta toinen vuosi heidän Amerikaan tulonsa jälkeen oli kovin tautista aikaa. Keltakuume raivosi ja niiden tuhansien uhrien joukossa, jotka se ryästi manalaan, oli myös Herra Tempelmore, joka kuoli kolme viikkoa sen jälkeen, kun hänen vaimonsa oli saanut kaksoset. – Yhtiö, jossa Herra Tempelmore oli ollut osakkaana, täytti hänen paikkaansa, ja Herra Witterington tarjosi serkulleen entisen turvapaikan, jota tämä nyt surullisen ja odottomattoman menetyksensä takia suuresti kaipasi. Kolmessa kuukaudessa rouvan asiat olivat järjestyksessä. Mies palveliansa Kokoun sekä kahden neikerinaisen seuraamana. Muita ei saatu lähtemään tälle vaaralliselle matkalle. Hän astui hyväksi tunnettuun laivan, jonka nimi oli Sirkassian, matkan määränä Liverpool. Toisen luvun loppu, Meri Rosvo, kolmas luku, kirjoittanut Frederick Marriot, suomentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox ääniten on julkista omaisuutta. Kolmas luku, Myrsky. Ne, jotka satamassa olivat nähneet, kuinka muhkeana Sirkassian levitti purjeensa tuuleen, eivät juuri osanneet aavistaa, mikä kohtalo sitä odotti. Vielä vähemmän se johtui laivalla olevien mieleen. Luottamus on juuri merimiehille tunnusomaista, ja heillä on onnellinen kyky herättää sama luottamuksen tunne, kenessä tahansa, joka on heidän kanssaan. Alkumatka sujui onnellisesti, mutta Eurooppaa lähestyessä tapahtui onnettomuus. Kova kolme vuoro kautta kestänyt luodetuuli oli ajanut Sirkassianin piskajan lahteen. Oli puoli yö, ja tuuli näkyi olevan asettumaan päin. Kapteeni, joka ei ollut koko aikana hiaavahtanut kannelta, kutsui sinne nyt ensimmäisen perämiehen. Oswald, sanoi kapteeni Ingram, myrsky on heikkenemässä, ja luulen, että sä huomiseen mennessä on temmeltänyt itsensä uuvuuksiin. Minä menen levolle pariksi tunniksi, ilmoittakaa minulle, jos jotakin tapahtuu. Oswald, paret, pitkä, jäntevä, komea amerikkalainen, tähöstäeli mitään sanomatta pitkän aikaa kiinteästi taivaan rantaa. Minä en ole sama mieltä kuin te, kapteeni. Suojan puolella ei näy ensinkään olevan toivua selkenemisestä. Tuuli vain vähän vetää henkeään puskiaakseen sitten kahta kiukkuisemmin. Uskokaa minua. Tulta on kestänyt kolme vuorokautta, virkkoi kapteeni. Suvi tuuli ei tavallisesti kestä kauempaa. Se on kyllä totta, mikäli ei toinen tuuli tule heti perässä, sanoi perämies. Sää ei näytä kaunilta. Tuuli yltyy uudestaan. Se on yhtä varmaa kuin, että virginiassa on kärmeitä. Olkoon niin, jos niin on säädetty, oli kapteeni luja vastaus. Tähdystekää tarkkaan pärät. Älkää hievahtako kannelta. Jos tulee asiaa, niin lähettäkää joku miehiistä sanomaan minulle. Kapteeni meni hyttiinsä. Oswald katsoi kompassiin, lausui muutaman sanan perämpitajalle, antoi pari voimakasta läimäystä, muutamille saumuja tilkitseville miehille, pani suuhunsa uuden mällin ja alkoi silmäellä taivasta. Taivaan kantta tummensi muita mustempia synkempi pilvenhattara, joka leveni keskitaivalle ja jonka alapää hipoinäköpiirin rajaa tyynen puolella. Ainoastaan muutaman silmänrapäyksen oli Oswaldin huomio ollut kiintyneenä tähän, kun hän näki heikon salaman purkautuvan pilven synkimästä kohdasta. Sitä seurasi toinen voimakkaampi. Äkkiä tuuli taukosi ja Sirkassian kohosi suoraksi kaltevasta asennostaan. Sitten myrsky alkoi taas vinkua ja painoi laivan uudestaan kallelleen. Seurasi vielä salma ja kaukainen jyrähdys. Temmeltä nyt itsensä uhuuksiin, sanoi kapteeni, aavistin, että pahentuuli on vielä tulematta. Mutisi Oswald itsekseen alinomaan tarkaten taivaan kantta. Kuinka laiva toppelee peräsintä, Mathew, kysyi Oswald ja meni peräpuolelle. Se sujuu jotenkin, kun ohjaa hiukan ylätuuleen. Minä vähennän joka tapauksessa apinapurjeen. Pojat, perään, kotkaa apina. Pitekää kiinni jalusnuorasta, kunnes purje on kiinni, muuteen se paukkuu ja pelottaa naismatkustajat järjiltään. Ja, jaa, jos minä joskus saan oman laivan, en milloinkaan ota matkaan naisia. En, en rahastakaan. Salamat risteelivät ilmassa, ja niitä seuraavat ankarat jyrähdykset osoittivat, että ukkos ilma läheni lähenemistään. Vettä tuli kuin saavista kaatain, tuuli heikkeni, yltyi jälleen, taukosi tykkänään, muuhti suuntaansa piirun tai pari. Läpimäärät purjeet liehuivat ja paukkuivat. Enemmän ylätuuleen, mat! Huusi osvalt samassa, kun kaikki kannella oliat silmänrapaukseksi sokaistuivat lähellä iskevän salman häikäisövässä valossa, ja olivat menettää kuulonsa sitä seuraavassa jyrähdyksessä. Tuuli kiihtyi, heikkeni, äkkiä tuli haudan tyyni. Purjeet riippuivat veltojen raakapuista, sadevalui virtanaan, ja laivan keikkoessa edestakaisin altojen välissä tuli synkkä pimeys. Joku ilmoittamaan kapteenille, huusi osvalt. Totta tosiaan, myrsky on nyt niskassamme. Määrsy purjen olisi pitänyt olla koossa, mutta en hän minä ole kapteeni. Purjeet kokoompojat, hän jatkoi. Sukkelaan, sukkelaan, tämä ei ole lapsen leikkia. Kun oli vaikea löytää köydenpäitä, ja saada niitä selville pilkkopimiässä ja rankkasateessa, joka esti näkemästä mitään, eivät miehet voineet täyttää perämiehen käskyjä niin joutuissasti kuin tarve olisi vaatinut. Ennen kuin heidän oli onnistunut suorittaa tehtävänsä, ja kapteeni Ingram ehtinyt kannelle, puhkesi myrsky hirmuiseen raivoon. Se iski tuon perikatontuomit on laivan kimppuun ihan päinvastaiselta suunnalta kuin ennen. Purjeet työnsivät lainvaa takaperin, ja se kallistui niin, että paras joutui veden alle. Perämpitä ja singahti ruori rattaan yli. Muut miehet, jotka Oswaldin kanssa olivat ison vaston ympärillä jaluspiikkien luona, kierivät valumisreijälle, köysikääryjen ja kaiken muun mukana, mitä kannella oli irtainta. Laivan äkillinen, raju kallistuminen herätti kaikki, kannen alla olevat miehet. He luulivat laivan uppuavan ja syöksyivät ainoasta peittämättömästä luukusta ylösalusvaatteisillaan. Oswald Parritz, kömpi ensimmäisenä ylösalatuulen puolelta. Hänen onnistui päästä ruori rattaan luo, jonka hän kääsi tiukasti ylätuuleen. Kapteen Ingram ja muutamat laivamiehet pääsivät myös peräsimen luo, joka on kaikkien verimiesen kokoontomispaikka Tukalassa tilassa. Mutta myrskyn vinkuna, sade ja suolainen vaahto, hyökylaineet, joiden vauhti heikkeni tuulen kääntyessä ja jotka syöksivät sunnattoman vesipaleutensa laivan yli, hirvittävät ukkosen jyrähdykset ja synkkä pimeys sekä laivan kallistuminen, joka pakotti heidät käsivoimien satturvin liikkumaan paikasta toiseen, tekivät toiminnan mahdollittomaksi. Heidän ainoa ystäväänsä tässä luonnonvoimien temmellyksessä oli salama. Todellakin Tukala tilan, kun salamaa voi tervehtiä ystävänään. Sen häikäisevässä valossa he saattoivat päästä selville tilanteesta, ja niin hirvittävältä kuin se näyttikin, ei se kuitenkaan ollut niin kauhistava kuin pimeys ja epävarmuus. Oswald jätti ruoarirattaan parin laivamiehen huostaan ja irrotti veitsellään maalatuista purjekangaskääröistä mesaani mastoon kiinnitetyt kirveet. Yhdenhän piti itse, toiset kaksi annettiin pursimiehelle ja toiselle perämiehelle. Oli mahdollitonta puhua niin kovasti, että toiset olisivat myrskyn pauhinan läpi erottaneet sanoja, mutta lamppu paloi vielä kompassikojussa, ja siitä leviävässä himmeässä valossa, kapteen Ingram saattoi nähdä perämiehen tekemät merkit ja antaa suostumuksensa. Oli ihan välttämätöntä kääntää laiva myötä tuuleen, koska se ei totellut peräsintä. Tuossa tuokioissa katkaistin mesaanimaston takilaköydet ja mastorojahti mereen. Oswald ponnisteli seuralaisinen taas kompassikojun luo, ja katseli muutaman silmänrapäyksen kompassia. Laiva ei kääntynyt tuuleen, vaan näkyi vajoavan yhä syömälle veteen. Oswald antoi uudestaan merkin kapteenille, ja tämä suostui taas. Pitäen kiinni laivan partaasta ja jaluspiikeistä uhkarohkea mermiäs, ryntäsi eteenpäin kahden rotevan kumppaninsa seuraamana. Kaikkien kolmen tehtävä oli erittäin vaikea ja vaarallinen. Heidän, kun oli hyökylaineiden ahdistaassa päästävä käsiksi rustirautoihin, joihin takilaköydet oli kiinnitetty. Yhden laivamiehen aalto ei laivan partain yli alatuulen puolelta, mutta takila pelasti hänet joutumasta meren helmaan. Lannistumattoman rohkeana hän kapusi takaisin tuulen puolelle ryttyen uudelleen auttamaan kumppaneitaan. Oswald antoi viimeisen iskun, takila irtautui ja samassa isomasto katosi vaatoaviin aaltoihin. Oswald ja hänen toverinsa kiiruhtivat vaaralliselta paikaltaan kapteenin luo, joka useiden miesten kanssa oli pysähtynyt ruorirattaan luokseen. Laiva kääntyi nyt vähitellen tuuleen ja kohosi aalloista. Muutamassa minuutissa se alkoi purjehtiä hyvää vauhtia myrskyssä, keikkoen rajusti, ja aina tuon tuostakin kolhiutuen maston piirstaleisiin, joita se veti perässään takila köysistä. Vaikka myrsky raivosti yhtä raiusti kuin ennenkin, ei sen vinkuna kuitenkaan enää tuntunut niin huumaavalta, kun laiva nyt purjehti myötä tuuleen vailla perämästoja. Ensimmäinen tehtävä oli päästä vapaaksi köysistön jätteistä, mutta vaikka kaikki miehet olivat työssä, ei saatu paljonkaan aikaan ennen kuin päivävalkeni. Silloinkin yritys oli vaarallinen, sillä laiva keikkui niin, että kumpikin paras oli vuoroin veden alla. Kaikki miehet oli sidottu kiinni, jottei vesiveisi heitä, ja tuuskin he olivat saaneet työnsä loppuun, kun äkillinen keikahdus ja samalla aallon raju rynnistys suojan puolen keulalaitaa vastaan, viskasi etumaston lairanöli. Siten Sirkassian menetti vastonsa myrskyssään. Kolmannen luvun loppu. Meri Rosvo. Neljäs luku. Kirjoittanut Frederik Marrajat. Suomentanut Karlo Kramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. Neljäs luku. Vuoto. Etumaston köysisty hakattiin poikki. Myrskyä jatkui, mutta aurinko paistui kirkkaasti ja lämpimästi. Sirkassian käännettiin taas tuuleen. Vaaran arveltiin nyt olevan ohi ja väkilaskin leikkijä ja nauroi tehdessään varamastoja päästäkseen niiden avulla määrä satamaan. Tuuli, joka oli puhaltanut myrskyisenä ja puuskaisena, muuttui nyt tasaisiksi vahavaksi tuuleksi, jommoisen merimiehet ovat tottuneet ja jolle he hymyilevät. Sitä paitsi taivas oli kirkas ja selkeä, eikä mitään vaarallista näkynyt Suhajan puolella. Tämä oli erittäin tervetullut muutos yhän pimeyteen sekasortoon ja vaaroihin ja väkiteki halukkaasti työtä saadakseen tarpeeksi purjeita pystyy tukemaan laivaan, jotta se tottellisi peräsintä. Minä umoilen, että kapteeni antaa laiva nyt mennä myötä tuuleen varapurjella, kun vain ehdimä saada sen pystyy tuonne keulaan. Huomautti yksi miehistä, joka pujotti köyttä taliaan. Niin, ja tällä tuulella ei varmaan tarvita paljua purjeita, vastasi laivamies. Ei ole nyt suurta vaivaa takilasta, kun ei ole mastoja, ei niin paha, ettei jotakin hyvääkin. Vaivaa on tarpeeksi pil, kun vain ehdimä satamaan, vastasi toinen äreästi. On tehtävä uusi alatakila ja uudet väkipyörät. Se merkitsee sitä kauemmin siis satamassa. Minä aion mennä naimisiin. Jaha, kuinka usein aiot mennä naimisiin? Sinulla on vaimo joka satamassa, sen tiedän varmaan. Ei ainoa takan liverpuulissa vielä. Lienei kuitenkin parasta. Keskeyti Oswald, joka oli seisonut lähellä ja kuunnelut miesten juttelua, samalla, kun piti silmällä työn elistymistä. Että katsomme, paljonko laivaan vuotanut. Kyllä se on saanut iskuja ja kolahduksia ihan tarpeekseen. Harmittaa, etten muistanut sitä ennen kuin nyt. Heittakää kirveenne, kirvesmies, ja katsokaan, miten syvälti on vettäpumpussa. Kirvesmies, joka valitti mastottoman laivan epätasaisia heilahduksia, suoritti hänelle kuuluvan tärkeään tehtämän. Vetäässään ylös nuoran päähän kiinnitetyn rauta viivoittimen, joka oli laskettu pumpun torveen. Hän näki, että nuorasta tippui vesi. Uskoen varmasti, että se oli kastunut jo kannella. Hän irrotti siitä viivoittimen. Sitten hän otti uuden nuoran kannella olevasta kievistä, joita miehet juuri selvittelivät, ja jatkoi huolellisesti pumpun tarkastusta. Hän veti viivoittimen ylös, tuijotte siihen pelästyneenä muutaman silmän drapäyksen ja huudahti. Seitsemän jalkaa vettä ruumassa, jumala varjelkoon. Sähköisku ei olisi voinut hätkäähdyttää sirkassiaanin kannella kokoontunutta laivoväkeä pahemmin kuin kirvesmiehen kauhistava ilmoitus. Merimiehet kykenevät kestämään uljaasti kaikkinevaikeudet ja vastoinkäymiset, joita luonnonvoimat aiheuttavat. He toivovat vain, että se lankku, joka erottaa heidät kuolemasta, on eheä. Silloin he luottavat omaan voimaansa ja turvaavat omaan taitonsa. Mutta jos ilmestyy vuoto, he lamautuvat pelosta ja joutuvat epätoivoon. Sillä kun he näkevät ponnistuksensa turhiksi, he menettelevät kuin lapset. Kuullessaan kirvesmiehen ilmoituksen Oswald hyvääksi pumppujen luo. Koittakaa uudelleen, Abel. On mahdollisimman, että vettä olisi niin paljon. Leikatkaa poikkitävän nuora ja antakaa uusi kuivempi. Vielä kerran Oswald tutkipumpun, mutta tulos oli sama. Meidän täytyy panna pumppukäyntiinpojat, sanoi perämies koettaen salata omaa pelkoaan. Puolet päästä vedestä laivaan ryypän nyt maatessaan kallellaan. Taitavasti lausutun arvelun merimiehet uskoivat ja kiiruhtivat täyttämään käskyä, samalla kun Oswald meni ilmoittamaan kapteenille, joka väsyneenä valvoimisesta ja ponnistuksista oli heittäytynyt kojuunsa levähtämään muutamaksi tunniksi, koska vaara näytti olevan ohi. – Vuuletko, pärät, että laiva on saanut vuodon? – kysyi kapteeni vakavasti. – On mahdollisimman, että se olisi ryypännyt niin paljon vettään? – En, vastasi perämies. Mutta laiva on ollut niin kovassa pinteessä, että laiteet ovat auenneet. Toivon, ettei asia ole sen vaarallisempi. – Mitä siis luulette? Pelkään, että maastonpirstaleet ovat vahingoittaneet laivaan. Muistatte kyllä, kuinka usein ne kolhivat kylkiä ennen kuin pääsimme niistä eroon. Ja muistan erityisesti, että iso maasto kerran tuntui olevan suoraan pohjan alla ja puski raiusti sitä vastenny. – No niin, kaikki on jumalan vallassa, nopeasti kannelle. Kun he tulivat ylös, tuli kirvesmies kapteenin luo ja ilmoitti tyynesti. Seitsemän jalkaa kolme tuumaa, kapteeni. Pumput olivat käynnissä, väki oli purssimiehen ohjeinen mukaan jakaatunut työkuntiin, jotka vyötäisiin saakka alastomina vuorottelivat aina kahden minuutin perästä. Näin he raatoivat taukoamatta puoli tuntia. Puoli tuntia kului epätietoisuudessa, sillä oli saatava selville, vuotikolaiva vain saumoista ja oliko se ryipännyt vettä. Siinä tapauksessa oli toivoa saada vuotoestetyksi. Kapteeni Ingram ja Perämiäs seisoivat äänettöminä pumpun ääressä laivaväen ponnistaessa viimeisetkin voimansa. Kello oli kymmenen minuuttia oli seitsemän ja puoli tuntia oli kulunut. Veden syvyyspumpussa tarkastettiin, nuora mitattiin, seitsemän jalkaa ja kuusi tuumaa. Vesi oli siis noussut huolimatta ahkerasta ja rasittavasta pumppamisesta. Miehet loivat toisinsa synkkien ja epätoivoisia silmäksiä, sadattelivat ja kiroilivat. Kapteeni Ingram seisoi äänettömänä, huullet yhteen puristettuina. Me olemme hukassa, huudahti yksi miehistä. Ei vielä pojat, vielä on yksi keino, sanoi Oswald. Luultavasti ovat kylkisauvat auenneet viime yönä, niin että Vesi suurimmaksi osaksi tunkee sisälle niistä. Siinä tapauksessa meidän tarvitsee ainoastaan kääntää laiva myötä tuuleen ja uudestaan tarttua pumpuihin. Kun ei laivan koko kylki enää oli yhtä tiukasti mertavasten kuin nyt, se alkaa kyllä pitää vettä. Luulempa, että Herra Paret on oikeassa, vastasi kirvesmies. Niin minäkin luulen, lisäsi Kapteeni Ingram. Rivakasti kiinnippujat, kannattaako itkiä ennen kuin pää on poikki, koitetaanpa vielä kerta. Ja rohkaistakseen väkeään Kapteeni Ingram otti takin yltään ja auttoi ensimmäistä työkuntaa pumppuomisessa. Samalla kun Oswald kävi käsiksi peräsimeen ja käänsi laivan myötä tuuleen. Kun Sirkassian nyt lasketti myötä tuuleen, se kohosi niin kankeasti kaltevasta asennostaan, että saattoi päätellä vettä olevan ruumassa paljon. Väki raatoi ankarasti ja lakkaamatta koko tunnin. Pumppu tutkittiin uudestaan, kahdeksan jalkaa. Miehteivät tosin kieltäytyneet pumppuomasta, mutta ilmaisivat kuitenkin sangin sielvästi aikensa, siten, että kaikki pukivat ylleen painat ja mekot, jotka olivat riisuneet, aloittaa saan raskaan urakkansa. Mitä on tehtävä Oswald? sanoi kapteni Ingram, kun he menivät perän puolelle. Näette nyt, etteivät miehet pahdu enää pumpata, eikä siitä sitä paitsi ole hyötyäkään. Meilät on tuomittu. Pelkään pahoin, että Sirkassian on tuomittu tuhoutumaan, vastasi perämies. Pumppaaminen ei hyödytä mitään, eikä laivaa voi estää uppuomasta huomisaamuun mennessä. Meidän täytyy siis turvautua veneisiin, joiden luulen olevan hyvässä kunnossa ja lähteä laivasta ennen iltaa. Veneet täpötäynnä tämmöisessä merenkäynnissä, vastasi kapteni Ingram ja pudisti miettivästi päätään. Parempi on olla täyteenahdetussa veneessä kuin pulikoida meressä. Mitään muuta emme voi tehdä kuin koettaa pitää miehet selvinä. Jos se onnistuu, voitamme enemmän kuin jos tarpeettomasti väsitämme heitä. He kyllä kaikki tarvitsevat loputkin voimansa ennen kuin saavat jalkansa kuivalle maalle. Jos sitä onnia on heille enää suotu, meneenkö puhumaan heille? Menkää vain Oswald, vastasi kapteni. Itsepuolestani huolin vähän hengestäni, sen tietää jumala, mutta Vaimoni ja lapseni. Oswald meni miesten luo, jotka nyrreinä ja äänettöminä odottivat neuvottelun tulosta ymmärtään, että jatkuva pumppuaminen ainoastaan tarpeettomasti uuvuttaisi heitä. Meidän täytyy panna veneet kuntoon. Hyvä vene on parempi kuin huono laiva. Myrskyn ja pauhaavan meidän varaan ei tosin tällä hetkellä ole viisasta laskea veneitä. Senpä vuoksi meidän on parasta turvautua laivaan niin kauan kuin voimme. Ryhdytään nyt varustamaan veneisiin ruokaa, vettä ja mitä muuta tarvitaan, ja sitten meidän täytyy luottaa jumalan armoon ja omiin ponnistuksiin me. Hän sanoi. Ei mikään vene kestä tuollasta alokkoa, huomautti yksi miehistä. Minun mielestäni pitäisi elämän olla hauska kun se kerran on lyhyt, vai mitä pojat? Hän lisäsi kääntyen miesten puoleen. Useat näistä olivat samaa mieltä, mutta Oswald siäppasi kirveen, astui lähemmäksi äskeistä puhujaa, katsoi häntä tiukasti silmiin ja sanoi. Lyhyt saattaa meidän kaikkien elämä olla, mutta ei hauska. Minä ymmärrään sangen hyvin tarkoituksesi. On ikävää, jos minun täytyy tahrata käteni, sinun tai jonkun muun vereen, mutta totisesti halkaisen kalloon siltä, joka koittaa murtautua viinikellariin. Tiedätte, että minä koskaan laske leikkijä. Teidän pitäisi hävetä. Sanotteko te itseään ne mieheiksi, te, jotka saadaksenne nyt vähän viinaa, ajotte hylätä ainoan mahdollisuuten ne päästän maihin. Ja jos pelastutte, juotte vain itse ne humalaan, joka ainoa päivä. Kaikella on aikansa, ja nyt, luulen minä, on aika pysyä selvärään. Kun useimmat miehistä pitivät Oswaldin puolta, täytyy heikomman puolueen alistua. Ja valmistuksiin ryhdyttiin. Molempien veneitten havaittiin olevan hyvässä kunnossa. Muutamat miehet hakkasivat osan laivan laiteesta pois siten, että veneet voitiin lykätä mereen laidan yli, kun ei muulla tavoin voitu saada niitä vesille. Veden syvyys pumpussa tarkastettiin uudelleen. Ruumassa oli vettä yhdeksän jalkaa. Laiva uppuaisi nähtävästi pian. Kaksi tuntia oli nyt kulunut, myrsky ei enää raivunut yhtäankarasti, ja allokokin, joka tuulen käännyttöä oli äärtynyt vihaiseksi, alkoi nyt käydä rauhallisemmaksi. Kaikki oli valmistaan. Molemmat veneet olivat kyllä niin suuret, että niihin mahtui sekä laivaväki, että matkustajat. Mutta kuten laivamiehet keskenään puhuivat, mikä todistaa heidän hyvää synäntään, kuinka kävisi noinen pienokais raukkojen avoimessa venessä, jossa heidän kenties täytyy olla useita päiviä ja öitä. Vastakello kuuden ajoissa illalla oli kaikki kunnossa. Laiva käännettiin taas vitkaan tuuleen, ja veneet työnnettiin laidan yli. Myrsky oli suuresa määrin asettunut, mutta laiva oli vettä täynnä. Sen odotettiin pian uppuolan. Kylmäverisyys ja päättäväisyys olivat nyt tarpeen. Mahdotonta oli tietää milloin vesilastissa oleva laiva uppuaisi. Kaikki olivat kuumeen tapaisen levottuvuuden vallassa, pelätessään viipiväänsä aluksessa liian kauan, niin että se ehtisi vaipua pohjaan ja jättää heidät taistelemaan aaltojen kanssa. Kaikki oli valmista. Oswald ohjasi toista venettä, ja oli sovittu niin, että Rova Tempelmore ja hänen lapsensa otettiin isompaan, jota ohjasi Kapteni Ingram itse. Kun Oswaldin osalle määrätty väki oli astunut veneeseen, hän työnsisen ulos laivasta jättääkseen tilaa toiselle veneelle. Asettui suojan puolelle kokkatuultavasten ja odotti Kapteni. Rova Tempelmore nousi kannelle Kapteni Ingramin kanssa, joka auttoi hän ta laskeutumaan veneeseen. Toinen imettäjä asetettiin toisen lapsen kera istumaan hänen viereensä, ja Koukou talutti toista imettäjää, joka piti lasta käsivarrellaan. Kapteni Ingramin, jonka oli täytynyt astua veneeseen ensimmäisen lapsen kanssa, piti juuri kiivetä ylösauttamaan Judiä, kun laiva yhtäkkiä keikahti niin, että keulakansi joutui venenalle ja samassa vene törmäsi laivan kylkeen. Se uppoaa Herra Armahtakoon, laivamiehet huusivat pelästyksissään ja työnsivät veneen loitommas päästäkseen pois laivan pyörteistä. Kapteni Ingram, joka seisoi veneen peräteliolla, kaatui selälleen veneen pohjalle, ja ennen kuin hän ennätti päästä jaloilleen oli vene jo kaukana laivasta. Lapseni, lapseni, valitti äiti. Sautakaa uudestaan lähelle, pojat, huusi kapteni Ingram, tarttuen peräsimeen. Miehet, jotka olivat pelästyneet kuullessaan, että laiva oli uppuomaisillaan, koettivat uudestaan päästä laivan lähelle, kun näkivät sen pysyvän vielä pinnalla. Mutta heidän yrityksensä olivat turhat. He eivät mahtaneet mitään tuulelle ja merenkäynnille. He ajautuivat yhä kauemmaksi kaikista ponnistuksista huolimatta. Kapteni Ingram oli innostanut väkeään viimeisen saakka, mutta nyt hän havaitsi, että ponnisteleminen oli turhaa. Lapseni, lapseni, huusi rouva tempelmoor, seisoin veneessä ja kurottaen käsijään laivaa kohti. Kapteni antoi merkin, vene lähti myötä tuuleen. Äiti näki, että kaikki toivo oli mennyttä ja vaipui pyörtyneeni veneeseen. Neljännen luvun loppu. Meri Rosvo, viidesluku, kirjoittanut Frederick Marrajat, suomentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. Viidesluku, vanha piika. Eräänä aamuna, vähän sirkassiänin haaksirkon jälkeen, Herra Witterington tuli tavallista aikaisemmin ruokailuhuoneeseen. Silloin hän havaitsi palveliansa Williamin istumassa isäntänsä vihreässä nojatualissa, jalat uunin ristikolle nostettuina. Mies oli niin syventynyt sanomalehteen, ettei edes huomannut Witteringtonin tulevan. Toivon, ettei olla oikein mukava asento, Herra William. Älkää missään tapauksessa, salliko minun häiritä teitä? Hyvä Herra, sanoi Herra Witterington. Vaikka William oli yhtä häpeämätön, kuin kameripalveliat yleensä, hän hämmästoi kuitenkin vähän. Suoka anteeksi, Herra, Jonatalilla ei ollut aikaa lukea sanomalehtiä. Hän sanoi olevan ihan paikallaan tutkijakualinilmoitukset, etteivät ne äkkiarvaamatta yllättäisi teitä. Se on todellakin erittäin huomaavaista. Ja tässä on kertomus eräästä haaksirikosta. Haaksirikosta, missä, William? Herran nimessä missä siitä on? Luulen, että se koskee samaa laivaa, josta olette ollut niin hulevaton. Olen unohtanut nimen. Mahtoi kohan se olla Sirkassian. Herra Witterington tempasi sanomalehden ja löysi heti kirjoituksen, jossa yksityiskohtaisesti kerrottiin, että Sirkassianin hylystä oli pelastettu kaksi neikerijä ja lapsi. Niin, niin on käynyt, huudahti Witterington. Sesilja raukka avoimessa veneessä. Toisen veneen nähty uppoavan. Ehkä hän on kuollut Armias Jumala. Toinen poika pelastettu. Varielkoon, missä Jonatanon? Tässä, Herra. Vasta sit Jonatan juhlallisesti. Hän oli juuri tuonut paistetut munat pöytään ja seisoi vakavana kuin hautajaisissa isäntänsä tuolin takana, sillä tässä oli kysymyksessä onnettomuus. Niin, ehkä kuolemakin. Minun täytyy matkusta Portsmottiin heti syötyäni. Ei, en voi syödä mitään, ruokahaluni on tiessään. Harvoin on tapana syödä tämänmöisissä surullisissa tilaisuuksissa. Vasta sit Jonatan. Haluatteko omat vaunune vai suruvaunut? Missä saisin suruvaunut, jolla pääsee 14 maailija tunnissa kahdella hevosparilla? Oletteko hullut Jonatan? Pitääkö ajurilla ja palvelijalla olla suruharso hatussa ja hansikkaat? Menkää hiiteen surupukuinenne. Tässä ei ole kysymys kuolemasta, vaan pelastumisesta. Näyttää siltä, kun ainoastaan toinen vene olisi uponnut. Mors, omnia, vinsit. Kuolema voittaa kaiken. Lausui Jonatan silmät kattoon luatuina. Heittekää latinanne, Jonatan, ja hoittakaa tehtävänne. Kirjen kantaja kolkuttaa, kysykää onko hänellä kirjeitä? Niitä oli useitakin. Muiden muassa yksi Eurudigen, päälliköltä, kommentaja Kapteeni Maxwellilta. Siinä kerrottiin tapahtumat tarkasti ja ilmoitettiin, että Kapteeni oli sen päivän postivaunuissa, lähettänyt neikerit ja lapsen, Herra Witteringtoni luokse, ja että Eras Uppseeri, joka aikoi kaupunkin samoissa vaunuissa, saattaisi heidät turvallisesti hänen kotiinsa. Kommentaja Kapteeni Maxwell oli Herra Witteringtonin vanha tuttava. Hän oli syönyt päivällistä hänen luonaan, Tempelmoren seurassa, ja arvatenkin kyselyt neikereiltä, minne hänen oli lähetettävä haaksirikkoutuneet. He tulevat tänne illalla, huudahti Herra Witterington. Minun ei siis tarvitse matkustaa. Mitä on tehtävä? Parasta lienee sanoa Marylle, että hän panee huoneet kuntoon. Vuoteet pienelle pojalle ja kahdelen neikerille. Ymmärrätkö, William? Ymmärrän, Herra, mutta minne ne muustat sijoitetaan. Minnekko sijoitetaan? Eihän se minua liikuta. Toinen nukkuko on keittää tärän, toinen Maryn huoneessa. Hyvä on, Herra. Minä sanon sen heille. Vastasi William, ja kiiruhti ulos, jo edeltäkäsin ihastuksissaan siitä melusta, jonka tiesi keittiössä syntyvän. Pyydän anteeksi. Huomautit sonatan. Luulen, että poinen neikeri on mies. No, mitä sitten? Tytöt eivät mahdollisesti suostu nukkumaan hänen kanssaan. Kaiken pahan nimessä, mitä Witteringtonin suvulle on tapahtunut. Olette oikeassa, mutta te sonatan voitte ottaa hänet. Te pidätte juuri siitä väristä. En pimeässä, Herra. Vastasi sonatan kumartain. No, antakaa Herra maata yhdessä sitten. Ovatko he naimisissa? Kysyi hovimestari. Hiisi vieköön heidät molemmat. Mistä minä sen voisin tietää? Tuokaa minulle aamiaista, niin saadaan sitten enemmän neuvotella asiasta. Herra Witterington kävi nyt kananmunien ja teleipien kimppuun ja nautti aamiaisensa niin nopeasti, kuin suinkin ehti. Siihen oli syynä se, että hän olisi sekä vimmastunut, että hän mästynyt näiden henkilöiden odottomattomasta tulosta ja toivoi saavansa rauhassa miettiä, sillä juttu oli todellakin poikamiehelle arveluttava. Juotuaan toisen kupillisen teetä, hän oika siihen mukavampaan asentoon nojatuolissaan ja alkoi mietiskellä itsekseen. Ösi isieni verenivessä, mitä minä, poikamies, teen pienellä lapsella ja imettäjällä, joka on musta kuin pata ässä ja toisella mustalla vielä kaupan päälle. Lähetäänkö ne kerit takaisin? Se taitaa olla parasta, mutta lapsi, herätä joka aamukelo viisisen parkunaan, suurella sitä kolmesti päivässä, olisipaa se hauskaan. Päälliseksi tuo paksuhuullinen nekärjakka suutetaan lasta koko päivän ja tyrkyttää sitä sitten minulle. Akka on kömpelä kuin lehmä. Jos lapsen vatsa tulee kipeäksi, hän syöttää sille pippuria, länsiintialainen tapa. Lapsilla on vatsa aina kipeärä, onnetua serkkuparkani, minne hän ja se toinen lapsi ovat joutuneet. Olisi hyvä, jos olisivat pelastaneet hänet, raukan, jotta hän itse voisi tulla pitämään huolta lapsistaan. Mitä on tehtävä? Minua totisesti haluttaa hakea Mocki sisäreni, mutta hän pitää niin ankaraa komentoha. Ei ole syytä häntäillä, parasta miettiä vielä kerran. Tähän herran Viteringtonin miettiä keskeytyivät, sillä joku naputti ovelle. Keittäjätär tuli huoneeseen kasvot punaisina, kuin olisi laittanut päivällistä kahdeksalle toista hengelle. Suokaa anteeksi, herra! Hän sanoi niin jätä lyökistään, olisin kiitollinen, jos hankkisi teitselle ne uuden keittäjättären. Vai niin, no hyvä on! Vastasi Viterington suuttuneena siitä, että hän te oli häiritty. Ja jos sallitte, muutan jo tänä päivänä, en jää tänne pitemmäksi aikaa, siitä voitte olla varma. Menkää vaikka hiihteen, vastasi herra Viterington, mutta menkää ensin ulos ja sulkekaa ovi jäljessänne. Keittäjätär katosi, ja niin herra Viterington oli taas yksinään. Kylläpään oli tuohtunut. Ei tahdot tietystikään laittaa ruokaa mustille. Niin, sepä se. Uudestaan häirit siherra Viterington ja kaksi koputusta. Ahaa, nyt hän on ennättänyt ajatella asiaan. Sisään! Mutta tulija ei ollutkaan keittäjätär, vaan sisäkkö Mary? Suokaa anteeksi, herra? Tämä sanoi itkien. Minä haluan lähteä paikastani. Tämä hän on oikea kapina. No muuttakaa sitten. Lähtisin jo tänä iltana, herra, jos vain suostutte. Mene vaikka heti, minusta saa samantekevää. Ääriäsi herra Viterington suuttuneena. Sisäkkö meni ja kuului hetken aikaa ennen kuin herra Viterington tuli jälleen levolliseksi. Kaikki palvelijat joutavat hiihteen. Hän totin se viimein. Olivatpänet totisesti pöyhkeitä narreja, eivät tahdo siivota huoneita mustien jäljiltä. Periköön paa heidät kaikki, niin mustat kuin valkoiset. Nyt on koko talo ylösalaisin, kun tuo kakara tulee tänne. Se ei ole mukavaa. Mitä on tehtävä? Pyytäisinkö Mocki sisaren tänne? Ei, minä kutsun Jonathanin. Herra Viterington soitti, ja Jonathan tuli huoneeseen. Mitä tämä kaikki merkitsee, Jonathan? Keitteetär on raivoissaan, Mary itkee ja molemmat ovat lähdössä pois. Mikä on syynä kaikkeen tähän sekamelskaan? Niin, Herra. William kertoi heille teidän järkähtämättömän käskynne, että molempien mustien on nukuttava heidän huoneessaan, ja kuulen, että hän sanoi Marylle, että mies saa nukkua hänen kanssaan. Säinkin kirjoittoi Vintiö. Hän saa aina aikaan häiriötä. Tiedätte hän, ettein minä niin tarkoittanut. Niin, en minäkään sitä uskonut, Herra. Onhan se aika lailla outua. No, sanokaa se heille sitten, jotta pääsemme kuulemasta siitä enempää. Herra Witterington neuvotteli sen jälkeen hoimestarinsa kanssa, ja suastui hänen ehdotuksinsa. Matkustajat saapuivat määrä aikana, ja heidät majoitettiin sopivimmalla tavalla. Nuorta Edwardia ei vaivannut Vatsatautin, eikä hän herättänyt Herra Witterington ja viideltä aamoisin. Kun kaikki saatiin järjestykseen, ei olo tuntunut suinkaan niin epämukavalta kuin Herra Witterington oli lulut. Mutta ei oltu oikein mukavaakaan. Herra Witterington sai paljon kärsiä palvelusvään alituisista kinasteluista ja Judin valituksista kettejä tärtevastaan. Tämä kun aina epäili häntä, ja kokoa, kun lapsi sattui olemaan pahoin voipa, tai jotakin muuta sen moissa tapahtui. Niin ettei hänen kotinsa tuntunut enää rauhalliselta ja levolliselta. Lähes kolve kuukautta oli kulunut, eikä veneistä, ja niiden matkustajista ollut kuulunut mitään tietoa. Komentajakapteeni Maxwell, joka kävi Herra Witterington ja tervehtimässä, lausui luulevansa, että he olivat hukkuneet myrskyssä. Kun näytti toivottomalta, että rauva Tempelmoor, koskaan voisi pitää huolta lapsesta, Herra Witterington päätti vihnoin kirjoittaa sisärelleen päthiin, kertoa hänelle koko tapahtuman ja kehottaa häntä tulemaan hänen kotiaan hoitamaan. Parin päivän kuluttua hän sai seuraavan vastauksen. Rakas Antoni Veli Kirjeesi sain viime keskeviikkona, ja minun täytyy tunnustaa, että hämmästyympä sen sisällöstä oikein aika lailla. Niin, todellakin mietiskelin sitä niin, etten muistanut tunnustaa maata pelatessani vistiä, näiti blabkin luona, vaan menetin neljä sillinkijä kuusi penniä. Kerrot, että kodissasi on lapsi, joka on serkkumme, hänen, joka joutui onnettomiin nainsiin. Toivon, että se, mitä sinä sanot, on totta, mutta tiedän myös mihin nuoret miehet voivat syyllistyä, vaikka, kuten Pettineeti sanoo, paras on olla puhumatta. Vieläpä huomauttamattakin sellaisista seikoista. En kuitenkaan voi ymmärtää, minkä vuoksi nuoret miehet arvelevat, ettei heidän tarvitse lainkaan välittää mainestaan, josta naimattomat naiset ovat niin arkoja. Samaa sanoo Pettineeti, jonka kanssa vähän keskustelin tästä, mutta tehty, mikä tehty. Ja hänen mielestään on, samoin kuin minunkin, parasta salata asia niin hyvin kuin taidamme. Otaksun, että taiot tehdä lasta perilliseksesi, se olisi todellakin hyvin väärin minun mielestäni. Pettineeti sanoi myös, että testamentin mukaisella omistusoikeudella voittaa kymmenen prosenttia, eikä sitä voita ne välttää. Kuitenkin on tapana olla puhumatta sellaisista asioista. Mitä tulee pyyntöesi, että minä tulisin hoitamaan kotiasi, olen neuvotellut Pettineetin kanssa ja hän sanoi, kuten minäkin, pitävänsä suvun kunnian nimessä, parhaana, että minä tulen sinun luoksesi ja pelastan siten mainesi. Olet joutunut pahaan pinteeseen, kuten useimmat intohimoiset ja viekkainen naisten lumuomat miehet. Mutta, kuten vähemmän siitä puhun, sitä pikemmin kaikki on taas hyvin, kuten Pettineeti sanoi. Ai on sen vuoksi ryhtyä tarpeellisiin valmistuksiin ja toivon olevani luonasi noin puolentoista viikon kuluttua. Sitä ennen minun on mahdollitun tulla, ymmärrät näet, että läksiäis kestit kestävät niin kauan. Minulle on jo tehty monia kysymyksiä tämän ikävän asian johdosta, mutta annan aina saman vastauksen. Nuoret miehet ovat nuoria miehiä ja ettei asia sentään ole niin hirvittävää, kuin jos he olisivat nannisissa. Sillä minun on tapana olla puhumatta, vieläpä huomauttamattakin semmoisista seikoista, erittäikin, koska miehet helposti joutuvat pahaan pulaan, kuten Pettineeti sanoi. Mutta, kuten pikemmin siitä lakataan puhumasta, sitä parempi. Eikä nyt tällä kertaa enempää, uskollinen sisaresi Markaret Viterinton, P.S. Pettineidin ja minun mielestäni teit sangen oikein, kun palkkasit ne kaksi mustaa tuomaan lasta kotiin luoksesi. Se näyttää niin ulkomaalaiselta, ja me voimme pitää salaisuuden omana tietonamme. Mitä? Kaiken mimesä, mitä Viterintonit ovat syntiä tehneet? Eikö tämä ole tarpeeksi tekemään ihmistä hulluksi? Kirottu epäluuloinen vanhapiika. Hän ei tule tähän talon, sen minä lupaan. Kirottu olkoon hän ja kaikki vanhat häväistysjuttuja janoavat vanhat piijät. Voi minua mies parkaan, jatkoi Viterinton ja heitti kirjeen pöydälle syvään huoten. Tämä on kaikkiaan muuta kuin mukavaa. Mutta jos asia Herra Viterintonista jo alussa näytti olevan kaikkiaan muuta kuin mukavaa, niin tuonnepana se tuntui ihan sieltämättömältä. Moggi sisko saapui ja asettui asumaan niin komeasti ja loistavasti, ja sellaisin eleinkun olisi tullut vartavasten pelastamaan veljensä, kotia ja mainetta. Kun lapsi ensi kerran tuotiin hänelle, hän loi, ottamatta lainkaan huomioon, että poika erittäin suuresti muistutti Herra Tempelmore vainajaa, kulmien alta silmäyksiä lapseen, ja veljensä kasvoihin, ja puhkeesi puhumaan sormean heristään. Ooi, Anthony, Anthony, sinä luulit voi vasipettää minua, sama nenä, sama suu. Sinun pitäisi hävetä, Anthony. Hyi, häpeä! Ajatella kaikkea sitä kurjutta, mitä Herra Witteringtonin hyvä sydän ja avuljaisuus tuottivat hänelle. Ei kulunut päivää, tuskimpatuntijakaan, jolloin hänen korviaan eivät kiusanneet sisaren salavihjaisut. Judy ja Koukou lähetettiin takaisin Amerikkaan. Palvelijat, jotka jo kauan olivat olleet hänen palveluksessaan, muuttivat pois toinen toisensa perästä, ja uudet vaihtuivat sittenmin miltein joka kuukausi. Sisar hallitsi ja vallitsi ankarasti koko taloa, ja Herra Witterington paran koko mukavuus oli mennyt menojaan, kunnes viimein koitti aika, jolloin nuori Edward oli lähetettävä kouluun. Silloin Herra Witterington kokosi kaiken rohkeutensa, ja ajoi muutamien myrskyisten kuukausien kuluttua Sisarensa takaisin patihin, ja sai jälleen auttia kotoisesta mukavuudestaan. Edward tuli aina loma ajoiksi kotiin ja oli kaikkien lemmikki, mutta se luulo, että hän oli tuon vanhan kunnon miehen poika, oli niin yleinen, ja siihen suuntaan käyvät vihjaukset ukosta niin vasten mielisiä, että vaikka hän pitikin kovin pojasta, ei hän ensinkään pannut vastaan, kun tämä sanoi lähtemänsä merille. Komentajakapteini Maxwell otti Edwardin palveluksensa. Kun komentajakapteinin oli sittenmin terveydenheikiteessä pakko joksikin ajaksi luopua virastaan, hän hankki turvatilleen paikan toisissa laivoissa. Näin kului muutamia vuosia. Edward Tempelmore edistui urallaan Herra Witterington vanheni ja kävi yhä omituisenmaksi, ja hänen monkki Sisarensa nautti Pettineidin sukkeluuksista ja lembi pelistään Wististä. Koko tänä aikana ei kuulunut mitään veneistä, rouva Tempelmoresta ja hänen toisesta lapsestaan. Tästä syystä pidettiin siis varmana, että he kaikki olivat hukkuneet, ja heitä muistettiin ainoastaan henkilöinä, jotka kerran olivat olleet elossa. Viidennen luvun loppu. Meri Rosvo. Kuudesluku. Kirjoittanut Frederick Marriott. Suomen tannut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox-äänite on julkista omaisuutta. Kuudesluku. Cadetti. Hänen Britiläisen majesteettinsa Fregatin, Unicornin, Peräkannella seisoi tuulen puolella kaksi hyvin mahtavaa henkilöä. Toinen oli laivan päällikkö, komentajakapteni Plumpton, joka oli iso mies, ei pituudeltaan, mutta sitä enemmän leveydeltään, ja olisi ottanut kohtuullista suuremman tilan, jollei hänellä päällikkönä olisi ollut oikeutta ottaa niin suurta tilaa, kuin hän itse tahtoi. Komentajakapteni Plumpton oli tuskin puolentoista metrin pituinen, mutta yhtä paksu. Hänessä oli kyllä tarpeeksi aineista, kun sen vain olisi saanut kohtuullisesti venytetyksiin. Hän käveli, takki avoinna, ja peukalot liivien hihan reikiin pistettyinä, joten hänen olkapäänsä työntyivät taaksepäin. Päänsä hän piti hyvin kenossa, niin että rinta ja vatsa oikein pullottivat. Hän oli todellinen turhamaisuuden ja sävyisyyden perikuva, ja teiskaroi kuin näytteliä juhlakulkuessa. Toisen miehen luonto oli laatinut aivan päinvastaisen mallin mukaan. Hän oli yhtä pitkä kuin komentajakapteni lyhyt, ja yhtä lajha kuin hänen esimiehensä lihava. Hänen pitkät koipensa ulottuivat lähes komentajakaptenin olkapäiren tasalle, ja hän saattoi kumartua esimiehensä päänyli, aivan kuin olisi ollut nostokurki ja päällikkötavaramytty, joka oli nostettava ylös. Käten sähän piti selän takana, ja vaikeinta näkyi hänelle olevan pitää jättiläisaskeleensa tasassa, päällikön papukajan sipsuttelun kanssa. Hänen kasvon piirteensä olivat terävät ja laihat, samoin kuin ruumiskin, ja osoittivat kaikin tavoin, että hän oli luonteeltaan äreä. Hän oli esittänyt monenmoisia kanteita useita henkilöitä vastaan, mutta päällikkö oli tähän asti ollut järkähtämättömän tyyni. Komentajakapteni Plumpton oli hyvä sydäminen ja tyyniluontoinen mies, sekä erittäin tyytyväinen syötyään hyvänpäivällisen. Luutnanti Markital oli luonteeltaan oikullinen ja saattoi paremman puutteessa torua vaikka paumaan voi leipäänsä. Aivan vahrotonta, Herrakomentajakapteni, jatkoi Luutnanti. On hoitaa virkaansa, jolle ei saa kannatusta. Tämän muistutus, joka kuului kuin yläilmoista, sai päällikön vastaamaan. Se on totta. Siis luulen, Herrakomentajakapteni, ettei teillä ole mitään sitä vastaan, että määrää sille miehelle rangaistuksen. Minä mietin asiaa. Mutta Komentajakaptenin huulilla kuvastui jo kieltävä vastaus. Nuoret herrasmiehet ovat ikävä kyllä, kovin hankalia. Kuten poikien tapana on, virkkoi päällikkö. Niin, Herrakomentajakapteni, mutta virka on haidettava, enkä voi tulla toimeen ilman heitä. Aivan oikein, kadetit ovat erittäin käyttökeupoisia. Valitettavasti minun velvollisuuteni on sanoa, etteivät he ole. Herra Tempelmore, esimerkiksi. Hänestä ei minulla ole ensinkään apua, hän ei tee muuta kuin nauraa. Vai nauraa? Nauraa, kohan teille, luutnointimarkitol. Ei suorastaan minulle, mutta hän nauraa kaikille. Jos lähetän hänet mastonhuippun, hän nauraa. Jos käsken hänet takaisin, hän tulee alas ja nauraa. Jos muistutan häntä jostakin virheestä, hän nauraa seuraavassa silmänrapäyksessä. Niin, Herrakomentajakapteni, hän ei todellakaan tee muuta kuin nauraa myötänsä. Toivoisin hartaasti, että puhuisitte hänen kanssaan. Ehkä hän silloin... Itkisi, vai mito tarkoitotte? Parempi nauraa kuin itkevä suu. Ei kohan itke milloinkaan luutnointimarkitol? Kyllä, Herrakomentajakapteni, ja hyvin sopimattomaan aikaan. Tässä tuonoin, muistatte ehkä, kun rankaisitte merisotilas Williamia, jonka olin määrännyt pitämään huolta hänen kirstustaan ja kojustaan. Hän itki koko ajan. Poika oli pahoillaan siitä, että hänen palvelijaansa rangaistiin. Minä en kurita koskaan miestä, luutnointimarkitol, olematta itse pahoillani siitä. No niin, en tahdo jatkaa keskustelua, mikälese koskee hänen itkuan. Saankai antaa sen anteeksi, mutta tuosta nauramisesta tahdon huomauttaa. Tässä hän tuleekin, Herrakomentajakapteni. Templemore, päällikö tahtoa puhutella teitä? Tääliköllä ei nyt ollut ensinkään halua puhutella nuorukaista, mutta hän ei voinut olla puhumatta, kun Luutnanti oli näin saattanut hänen pulohaan. Herra Templemore teki kunniaa ja seisoi päällikönsä edessä, katse niin iloisena, veitikkamaisena ja hilpeänä, että se suoraan todisti syytöksen oikeaksi. Voi niin, sanoi päälliköpysähtyön kesken kävelyän ja tyhäntäen olkapäitän vielä enemmän taaksepäin. Olen kuullut, että te nauratte Luutnantille. Minäkö, Herrakomentajakapteni? Vastasi poika ja hänen iloinen hymynsä muutui ilminauruksi. Niin, te juuri, sanoi Luutnanti ja oikasi vartalonsa täyteen mittansa. Tehän nauratte juuri nytkin. Minä en voi sitä auttaa Herra Luutnanti, se ei ole minun syyni eikä myöskään teidän Herra Luutnanti, siitä olen varma. Lisäsi poika viekaasti. Ymmärrätkö sinä Edward, Herra Tempelmore, oli aikomukseni sanoa, että on sopimatonta osoittaa halveksimista esim. kohtaan? En ole millainkaan nauranut Luutnanti markitalille, paitsi silloin kerran, kun hän kompastui köysikiempiin. Ja miksi nauroitte silloin? Nauran aina kun joku kaatuu, vastasi poika. En voi sille mitään, Herra komentaa kapteeni. Otaksun siis hyvä Herra, ette nauraiste silloinkin, jos näkisitte minun vierivän pitkin kantta laivan kallistuessa. Virkkoi päällikkö. Niin, vastasi poika voimatta kauemmin pidä täytyä. Menehtyisin naurusta, minä olen juuri näkevinaniteet vierivän, Herra komentaa kapteeni. Vai niin, olen kovin hyvilleni kuin en kuitenkaan nyt vieri, mutta pelkää nuorimies, että olette omalla tunnustuksella ne todistanut itsenne syylliseksi. Olen kyllä syyllistelyt nauramiseen, Herra komentaa kapteeni, jos se on rikos, mutta ohjesäännössä ei siitä mainita. Ei hyvä Herra, mutta ylenkahtseesta siinä kyllä puhutaan. Te naurate silloinkin, kun teidät on määrätty istumaan vastonhuipussa, hyvä Herra. Mutta minä totteleen silmäräpäyksessä käskyjä, enkö teen niin, luutnanti Markitaal. Tottelette, se on totta, mutta naurune osoittaa samalla, ette te välitä rangaistuksesta. En enää välitäkään. Toiset puolet ajastani kulutan vastonhuipussa, siihen olen nyt jo tottunut, Herra luutnanti. Mutta eikö rangaistuksen häpeällisyys vaikutotteihin ollenkaan? Herra Tempelmore. Kysyi päällikkö ankarasti. Kyllä, Herra komentaa kapteeni, silloin kun olen vakuuttunut siitä, että olen sen ansainnut. Minä en nauraasi, jos te, Herra komentaa kapteeni, lähettäen sitten minut mastonhuippuun. Vastasi poika, näyttäen hyvin totiselta. Näyttäen, luutnanti Markitaal, ettehän osa olla totinenkin. Huomautti päällikkö. Minä olen käyttänyt kaiken keksiliäsyyteni, saarakseni hänen totiseksi. Vastasi luutnanti. Mutta tahtoisin kysyä, Herra Tempelmorelta, miten hän oikeastaan tarkoittaa sanoilla, että olen sen ansainnut. Tahtoiko hän väittää, että minä joskus olen rangaisut häntä aiheettomasti? Niin juuri, Herra luutnanti. Vastasi poika rohkeasti. Viisi kertaa kuurelista saan istua mastonhuivuissa syyttömästi. Siksi ei asia minusta ole kovin vakava. Syttömästi, Herra. Entä nauraminen? Eikö se ole mitään? Olen toimessani niin tarkka kuin suinkin voin, Herra luutnanti. Tottelen aina käskyjänne, ja koitan kaikin tavoin olla teille mieliksi. Mutta te rangaisette minua myötäänsä. Niin rangaisenkin, koska te aina nauratte ja kaiken lisäksi saatte vielä koko laheva vähinkin nauramaan, mikä on vielä pahempi. He kiskavat ja vetävät silti yhtä hyvin, jopa tekevät työtä paremminkin, kuin ovat ilosia, niin luulen. Kuka teille antaa luvan luulla semmoista? Vastasi luutnanti aivan raivoissaan. Komentaja kapteni Plumpton. Koska tämä nuorkainen arvelee, että hänellä on oikeus arvostella, miten minä pidän yllä kurja laivassa? Pyytäisin, että te koettaen sitten, mitä teidän määräämänne rangaisetus häneen vaikuttaa. Herra Tempelmore. Sanoi päällikkö. Te olette ensikin liian avopuheinen ja toiseksi kovin taipuvainen nauramaan. Kaikella on aikaansa, Herra Tempelmore, niin iloisuudella kuin totisuudellakin. Peräkansi ei ole oikea paikka ylenmääraisille iloisuudelle. Eikä komentokansi myöskään, keskeytti poikaviekkaasti. Ei, siinä olette oikeassa. Nauraa saatte keulokannella ja kumpanienne seurassa tuolla alhaalla. Ei, Herra komentaja kapteni, emme saa. Luutnanti kieltää heti, jos kuulee meidän nauravan. Sen vuoksi, että te nauratte myötänsä, Herra Tempelmore. Taidan todella nauraa, ja jos se on väärin olem pahoillani, etten voi tehdä teille mieliksi, mutta halveksi mistä se ei suinkaan ole. Minä nauran nukkuessani, nauran valvella, kun aurinko paistaa. Tunnen itseni aina hyvin onnelliseksi, ja vaikka te, Luutnanti Markital, määräatte minut mastonhuippuun, en nauraisi, vaan olisin pahoillani, jos teille tapahtuisi jotakin pahaan. Sen minä kyllä uskon, hyvä poikan, myönsi päällikö. Hyvä, toiste Luutnanti. Koska Herra Tempelmore näkyy havainneen virheensä, en tahro jatkaa kannettani kauemmin. Pyydän ainoastaan, ettei hän enää nauraisi. Te kuulette poika, mitä Luutnanti sanoo, se on oikein. Älkää enää, antako aihetta moisiin kanteisiin. Luutnanti Markital, ilmoittakaa, milloin Etumärsypurje on korjattu, tahtoisin vaihtaa sen illalla. Luutnanti Markital lähti tiedustelemaan asiaa. Ja kuulkaa nyt, Edward. Jatkoi komentajakapteeni Plumpton heti, kun Luutnanti oli niin etäällä, ettei puhetta enää kuulunut. Minulla on paljonkin sanottavaa teille tämän asian johdosta, mutta nyt minulla ei ole aikaa. Tulkaa siis päivälliselle minun luokseni. Pöydässäni sallin naurettavan, muutta kohtuullisesti. Poika teki kunniaa ja meni pois kiitollisena ja onnellisen näköisenä. Tämä pieni kohtaus kuvasi hyvin Edward Tempelmoren luonnetta. Hän oli perin iloinen, rattoisa ja helläsydäminen tovereitaan, vieläpä Luutnantiakin kohtaan, vaikka tämä kantoi hänelle kaunaan hänen nauramisensa takia. Niin kuin päällikö sanoi, kaikella on aikansa, eikä Edwardin nauru ollut aina paikallaan, mutta se johtui kertakaikkiaan hänen luonteestaan, eikä hän voinut sille mitään. Hän oli iloinen kuin kevät aamu ja pysyi sellaisena vuosikausia. Hän nauroi kaikille, oli tyytyväinen kaikkiaan ihmisiin ja hänessä pitivät kaikkiin. Hän pysyi aina iloisena, suorana ja rohkeana miehenä, jota eivät vastoin käymiset, eivätkä onnenoikut saaneet lannistumaan. Hän palveli aikansa, oli saada reput tutkinnossa, koska nauroi. Meni sitten jälleen merille ilomielin, oli veneen päällikkönä, kun ranskalainen sotalaiva vallattiin, ja kun hän oli päässyt laivaan, hän tahuvitti sen pieni ranskalainen kapteeni, joka asteli kannella pitkä ja todistettavasti monelle onnettomuutta tuottanut miekkävyellään. Niin, että sai vihnoin tuolta pieneltä miekkoselta iskun, joka kaatoi hänet kannelle. Tämän seikan ja siinä saamansa haavanansioista hänet korotettiin luutnantiksi ja määrättiin linjalaivaan länsi intiaan. Siellähän nauroi keltakuumeelle, sai paikan erään amiraalilaivan saattualuksessa oivassa kuunarissa, ja sitten hänet lähetettiin ryöstöretkelle, hankkimaan saalista amiraalille ja virka-ylennystä itselleen, mikäli hän kykeni hankkimaan sen jonkin onnellisen sattuman avulla. Kuudennen luvun loppu.