 Egrít csillagok, harmadik rész hetedik fejezet. Ez a Librivak szalvétel közkincs, felolvassa Majlinger Diana. Egrít csillagok, írt a gárdonyi Géza, a raboroszlán hetedik fejezet. Mi az ott az erdőn? Táborra vagy falu? Rablótanyaje vagy bélpoklashok községe? Temetésben ebbenne vagy lakodalom? Hát bizess, se nem tábor, se nem falu, se nem rablótanya, se pedig bélpoklashok községe, hanem egy nagy cigány karaván. A sziklekárnyékán, a fák között rangyos kormossátorok, egyikből másikból füstkidjózik az égnek. A tisztáson még szól a hagedű és dübölgadob, táncolnak a leányok. Vén cigányasszony tanítja őket, ismeretne nyelven rikácsol egyikre másikra. Kikapja a kezéből a tamburint, és vén tagja itt a 15 éves lány bályos lejtéseivel mozgatva mutatja, hogy ankel kéznek és lábnak lengőkönnyűvé változni a tánc művészetében. A cigánylányokkal már szinte velük születik ez a művészet, de köztük is találkozik azért, aki vagy nagyobb lábat, vagy lústább vértorokat a szüleitől. Az olyannak kell a tanítás. A tánca sok különben mind váltyolos rúhába vannak öltözve. Váltyolnékül nincs tánc. Lengései meghossz a bítjek a tagok kerek mozdulatait. Tánc van az a fő, hogy könnyű legyen. A cigányok egy része a táncolók körülült. A púrdék még azon messzelen után oszták a forgásokat. Még a két-három esztendős kis púrdék is füstös angyalkáként farogtok, és lejtettek a fűben. Tamurin helyet kókusz helyet vértek, és vártyol helyet pókállotlengettek karjukon. Egyszerre, mint a bokorról kibúranó verépsereg, új riat fel valamennyi gyerek, és rohant az erdő egynyilása felé. Ami ötlovassunk érkezett od a fáradtan, alapvalt kantárom vezetve. A pordésereg égtele nagy csícsergése rajzott a körülőket. Baksi isért nyújtották a tenjérkéjüket. — Hol a vajda? — kérdezte Gergelytörökül. — Kaptok, Baksi ist valamennyi ilyen, de csak a vajdának adom oda. De vizaszok nem szalattak a vajdáért, hanem további sottol lakottak, és visítoztak alavagok körül. Éva már bele nyúlta zsevébe, hogy egy néhány rész pénzt versennekik, azon van Gergely intet neki, hogy ne tegye. — Hajde! — kiáltottaráljuk a kardját is velemelve. — A verebek ilyetten röpentek szél. De az idős cigányok is megrémültek. Ki a sátorba ugra ott, ki a bokrok közé. Csak a nők maradtak ott. Várakozóan bámultak az idegenekre. — Ne féljetek! — mondott a Gergelytörökül. — Nem bántunk benne teket. Épp csak a gyerekeket riastottam szét, hogy ne lármázzanak. — Hol a vajda? — Az egyik sátorból ve incigánylépet telő. Török kaptán volt rajta, és magas persze süveg a fején. A dolmányán nagyező stkombok. A nyakában aranylánc. A kezében a vajdai nagybot. — Mi nyelven beszélsz? — kérrezteg Gergelytörökül. — Hát, felelt a vajda. Törökül főképpen. — De ha szolgálatotokra lehetek, tudok Oláhul, Perzsául, Görögül, Bosnyákul, Rácul, Horvátul, Olaszul, Magyarul, Németül, Csehül, Franciaul és Spanyolul. — Muszkául is beszélek valamicskét. — Hát egyenlőre csak beszéljünk törökül. Mi töréminut meg annyira a néped? — Egy Görög rablóbanda garált tálkodik erre. — Azt mondják, 50 nem vannak. — A múlt héten ebben az erdőben öltek meg egy kereskedőt. — Mi nem vagyunk rablók, csak eltéve tutasok. Albániában jövünk. Mi is hallottuk azt a rabló történetet, és éppen az érteltünk le az országútról. — Hát, csak azt akarjuk, hogy adj nekünk vezetőt, aki el késére embernünk eztambulba, és néhány napig velünk maradjon. — A kártizet is, felállta a vajda, hiszen nincs messze. — Nekünk csak egy kell. Egy olyanféle ember, aki ismeri a járást a fővárosban, fegyvertig azítani és lovagyógyítani is tud. — A vajda gondolkozva nézett maga köré, aztán egy füstös sátor felé fordult és kiáltott. — Sárközi! — Az ötlovag szinte megrezent a magyarnév hallattára. — A sátorból egy körülbőlül negyvenöt éves, szurtos cigánybújtelő. — Olán adrák volt rajta, és kéking. — Az Olán adrák térde vörös postóval volt volt ozva. — A hón alatt magyar dolmány. — Jöttében öltötte fel magára. — Mikorra a vajdához ért, már be is gombolta, a port is levert a nadrágjáról, mert olyan is fésőködött a tízújával. — Rajás volt. — Elkísér ad a vitézzurakat a városba, és szolgálszott nekik. — Gergely egy ezüst pénzt nyújtott a vajdának. — Asszét a púrdék közt, köszönöm a szíverségedet. — Mit hozzak magammal? — Kérdesse sárközi törökülés alázatosan. — Csak egy pár szerszám volt puska vagy padkói gazításra, meg ha van valami sebre való jó íred, embernek és lónak való. — Hozom uraim. — És visszafutott a sátorba. — Nem bajtok e fáradta, kifjú uraim. — Kérdezte a vajda. — Jértek beljebb, és fihenyetek le. — Ettete kema. — És megindult az idegenek előtt a magasátora felé, amely egy terebé esbük falat vörösrött ki a többiközül. — A vajdáné három kis tarka szőnyeget terített a fűre. — A leányá azon fátyolosan, ahogy előbb táncolt, segítségül szegődött az anyához. — Hát van túrong, tojásunk, rizsünk, vajunk, kenyerünk, mondotta az asszony. — Csirkét is üdhetek, ha megvárjátok, szép ifjú vitészlő uraim. — Megvárjuk, felált a gergely, mert bizonyéhesek vagyunk, azotunk nem éppen sietős. — A cigány nép körül rajtotta őket, minden asszony jövendőt akart mondani. Némelyik már oda is uggalt, és rászta a tark a babot a rostában. — Kérlek rezzencszélyt őket, mondta gergely a vajdának. Semmi kedvünk nincs arra, hogy jövendöl tessünk. — A vajda föl emelte a bottyát, és rákuri antott a népére. — A botott tisztelték, hogy jobban vagy a vajdát, nincs kiderítve a történelemben, de az bizonyos, hogy gyorsan szíthoszlottak. Az ötvándor nyugodtan telepetetett a gyöbre a sokfélelni való mellé, amit a vajdán élőjük rakott. — Ti hát, vígan éltek, beszelgetett gergely a vajdával, miközben nagyjött húzott a vizeskancsóból. Ünnebb van ma, vagy mindig így táncolnak a leányok. — Holnap péntek, felelt a vajda. Valamennyi leány ott lesz az édes vízeknél. — Gergely hasznára igyekezett fordítani minden szót. — Mi még sohas nem értünk Konstantinápolyban, mondotta. Most azért megyünk, hogy beálljunk a hadseregbe. Mi ez az édes víz? — A törökök mullató helye, az arany szarvabből végén. Pénteken odacsónakázik minden török család. Olyan kocsáppen a cigánynak is egy néhány piaszter. A lányok táncolnak, a vénasszanyok jövendölnek. — És nem félthetek a leányai tokat? — Mitől. Harabulesnek csak jól járnak vele. Lehet fehérképűnő kell a töröknek, főképpen magyar. A leányai bizony bejárnak olykor a háremek udvarába is. Most is azért táncolnak együttesen, mert be akarnak kérezkeni a szerájba. Éva odaszold gergelynek. — Hogyan az törökül víz? — Szúl elkem. Éva bement a sátorba, és a vajdalányához fordult. — Szú, szú, angyalom. — A cigány leány félre mondta a sátor hátulsó lepedőjét. Tágas és hűsbarlang volt ottan. A sziklából visszivárgott, és csepekben húlt alá. A visscsepek medencét vajtak a sziklában. — Fürödj meg, ha akarsz, — mondta kézmozulatokkal a cigány leány, — és egy négy szögletes kis anyagot nyújtott át Évának szappanul. Éva ránézett. — A cigány leány félig lehúny szemmel nézte vissza. — A nézésselsz mondta. — Te fiú, deszép vagy. Éva álmosolyadott, és megsimogattal leányarcát. Sima volt az, és forró. A cigány leány elkaptal az Éva kezét, és megcsókolta, és kifutott. Mikor már jól belehaladtak az erdőbe, gergely megszólította a cigánykovácsot. — Sár köziborátom, volt már emel valahat íz aranyad. A cigány meglepődve nézette a magyar szóra. — Volt már tebb is, de csak álmomba is te allom. — Hát valóságban? — Valóságban kettő volt egyszer, az egyiket két estendei tartogattam, egy kis gyereknek akartam adni. — Azt alovot vettem rajta, aló megdeg lett, most aló, sáronny. — Hát ha nekünk híven szolgázz, egy néhány nap múlva tízeranyat kereshetsz. — A cigány csak nem egész testében ragyogott. — Gergely tovább kérdezgette. — Mért jöttél török országba? — Hogy olyan erős voltam, mindenképpen katonát akartak belőlem faragni. — Sose volt eltelős. — Hát nem is a termetemre mondom csókolomkesit lábát, hanem a pikulázásra volt nagy erőm, mert pikulás voltam én, meg lakatos csókolomkesit lábát, aztán minduncsal a megfogott a terek. Lehoztak ide, és műhelybe állítottak, de bizéj meg sekten. — Van e feleséged? — Hun van, hun nincs. — Ma éppen nem igen van. — Hát akkor, ha akarsz, haza is jöhetzelünk. — Mének mennyek én haza is tállom, azért jó gastámat út söt alállom meg tebbet, ott homák megint csak álfog a terek. — Hát szolgáltál valakinél? — Bezony sallgáltam, nagy urnárs hallgáltam én a legnagyobb magyarnál. Minden nap pecsenyevel tartott, aztán csak úgy baradságosan beszélt velem, hogy asszmonja, csinál meg azt a puskartte fistes. — És kivolt ez az úr? — Kivolnom ás, mint a nagyságos bállint úr. — Melyik bállint? — Kérdeztetörökenci. — Melyik bállint? — Hát terek bállint nagyságosuram. — Gergely sietet megelőzni Jancsit a kérdésekben. — Mit tudsz róla? — És intetjön csinálk, hogy jóvatos legyen. — A cigány vállat volt. — Nem levelezek senkivel. — Valamit csak tudsz róla. — Csak azt, hogy rabuleset. Éle vagy meghalt nem tudom. Bizonyosan meghalt, mert hallottam volna hírit. — Melyik házánál dolgoztál? — Sigetváron. — A két fű összenézett. Egyik se emlékezett a cigányra. Az igaz, hogy ők nem is sokat tartozkodtak cigetvárot, hanem hol itt hallott a bállint úr birtakaim, s a temérdek cselét közül, ha sokat ismertek is, valamennyit nem ismerhették. — Gergely figyelemel nézett a cigány harcára, aztán elmosöldott. — Emlékszemény rád. — Most már emlékszem. Humudzsáknak volt által te egyszer a rabja, és Dobbo megszabadított tőle. — A cigány nagyot nézett. Aztán a fejét lászta. — Nám Dobbo, egy kis hét éves gyerek, valami Gergely. — És sóhajtott. — Áldja meg a debla, ahol van azt a gyereket. Lóhoz és se kérhez is juttatott a zengem. Annak tartogattam az aranyamat, de aztán ráestelkettem, hogy angyar volt az. — Hát ha én vagyok az az angyal? — Az igány hitelenül bancsított Gergelyre. — Sose láttam én bayusos angyalt. — Én vagyok pedig, mondott a Gergely. Még arra is emlékszem, hogy megházzasott áll az nap. Möske volt a feleséged neve. — Erdőn történt. Fegyvereket is kaptál. — A cigánynak majd kiesett a szeme akkor átbámult. — Jaj, hogy a paradicsom beli debla áldja meg fiatal nadságos uram, hogy saporítsa meg minden aranyos ivardékart, mint a köleszt. Jaj, de mit csoda, serrencsés napez. — Sletérdelt. — Átfogta a Gergely lábát és megcsokolta. — Az Istán hozott össze bennünket, mondott a Gergely. Most már vízom benne, hogy nem jöttünk hiába. — Eltatt a lovakan tárát matjinak és a fűbe heveredett. A többiek követték a példáját. — Gergely elmondta a cigánynak, hogy miért jöttek, és megkérdeztetől le, hogy mit gondol, hogyan juthatnának bállint úrhoz. — A cigány horra gyogó szemmel, hol elcsüggetten hallgatt a Gergelyt, Jancsina kezett csókolt, aztán elgondolkozott bólogatott. — Bejűtni csak belehet stambulba is, aztán ahittorondba is, de nagyságosúrat nem fakardal lőrzsik. — És a fejét a kezébe ringat vajajongat. — Hogy itt van segény bállint nagyságosúr, jaj, ha tudtam volna, bekiáltudtam volna a zsablakon is, hogy jó napot kívánok csókolom kezit lábát. Gergelyik megvárták, míg a cigányképzelet elhányja a maga cigánykerekeit, aztán komoly gondolkozásra fogták ők egy elmét. — Hát a városba csak belehet menni, mondotta a cigány, máma különösen, mert ma van a persze gyászűnnebb, és ilyenkor annyit a búcsújáró, mint oz, ha nagy boldogasszonykor, hanem a hétoronyba, oda még a madár sem erbere pülni. — Mindegy, tüzeskedett Jancsí, csak egyszer a városba bejussunk, ott aztán meglátjuk. — Az arany szarb olyan forma széles víz, mint a duna. Öbb le az a tengernek, és kürt alakjában nyúlik fel Konstantinápoly közepén, meg még túl is rajta az erdőkig. — Utassanyinkat egy tágas halás csónak vitte végig azon az öblön. A csónak órán Gergelyült, akinek legtörökösebb volt a ruhája, középen megcséi, akiről szintén pirosdott a törökség, a többia csónakvár sejében húzódott meg. — A lenyugvonapfényben aranyosztapokként nyúltak a magasban minárék tornyai, és a templomak aranyozott kupolájé meg éppensége ragyoktak. A tengérben mind ez visszatük röződött, és bámulott kiáltásokra fakasztottam jutassainkat. — Állom világez, — szó téva, — amint ott jött Gergelynek a lábánál. — Állomnál is szeb, — felelte Gergely. — De olyan ezelelkem, mint a meseveli kastély, kívül pompás, belül szörnyetegek és elátkozottak lakják. — Tündérváros, — szólatt meg magcsei is. — Csak ilyen csillcsendes búsan a csónakban, szinte jól esett a szemének, hogy az épületekkel rengeteg pompályakhozott valami feketéséget is láthat. — Mi csodaj erdő azott? — kérdezted Cigány, bal felé mutatva. — Úgy nézem csupa a jegenyefa. — De milyen fekedék erre a jegenyefák? — No, jól megnőttek. — Nem jegenyefák azok, — felállta Cigány, — hanem ciprusak. — Nem erdő azott, — hanem temető, — a pérai törökök feksenek benne. — Jancsi behúnyta a szemét, — arra gondolt, — hogy hát az ő apja is ott fekszik már valamely ciprus alatt. — Gergely ránézett, — és más felé akarta terelni a jancsi gondolateit. — Olyan város ez, — mint Buda a duna partján, — csak itt két Buda van, — vagy inkább három. — Én se gondoltam, — hogy ilyen dobbos város ez, — feleterá megcséi. — Az gondoltam olyansék, — mint Ceged vagy Debrecen. — Könynyi volt ezeknek ilyen szép város tépíteni ők, — szoltéva is, — rablóváros. — Össze rabolták ezt a városta világ minden részéből, — olyan, ami kirányék butorai melyik házban vannak? — A mátyes királyét akartod mondani lelkem, — felált rá Gergely, — mert nem szerette Izabella kirányét. — Siol is szólott, — hogy azok a butorok, amelyek Buda várában voltak, — nem lengyelországból kerültek oda. — A nap már lesz állt, — mikor a híthoz érkeztek. — A hídon lehetet látni, — hogy nagy a tolongás. — Ma sokan lesznek a gyászűneben, — szólt a kajikos. — Mink is arra jöttünk, — felette Gergely. — Jan Csiera megborzongat, — szinte lelancal bámult a kavargó sokaságra, — amely a hídon állt stambulba tolongat. — A tolongás segítette be őket is, — a hídon álló őrök nem néztek senkit se, — a stambulítsákba besodorta őket a népáradat. — Maguk se tudták hova mennek, — az áradat fölfelé menőleg nyomult valami három utcánát. — Akkor megállt, — a sokaságot katonák nyomták szélyel, — utatták gyitottak a perzsabú csújároknak. — Gergely magához szorította évát, — a többiek egy másik épület valához szorultak, — csupán szemmel vigyázták egymást. — Egyszeresek majd világosodik az utca, — és előtűnik egy óriási nagy fákja, — a minőt, amia énk soha se láttak. — Mert nem a fél eviasz fákja az, — a minővel magyarországon kísérik a halottakat, — hanem egy akos hordolnyi vasabroncskosár. — Öles pózna végén tartja a kosarat egy erős perzsa, — és a kosárban emberkarni fahasábok lángolnak. — Az az egy fákja bevilágítja az egész utcát. — Elől ébdegél valami tíz gyászruhás barna ember. — Rövidre nyírt bodra szakálukról és kisállukról lehet látni, — hogy pelszák. — Magöttük fehérlóballag, — a hátám fehér lepedő, — a lepedő nyereg. — A nyergen igzalagban keresztvetett két kard, — és két fehér eleven galamb. — A két galamb lába oda van kötve a nyerekhez, — és a ló, galamb, kard, lepedő, — mindbe van hintve vérrel. — A ló után megint egy csapat gyászruhás ember. — Valami keserves titániatének elnek, — amelynek minden sor rá ez a két szó. — Hüsszein, hasszán. — És egy húk hiáltás, — amely különösen dűbörgő ropogása lelegyedik. — A menet haladtával nyilvánossá vált, — hogy a ropogás honnan ered. — Két sorjában mesztelen már lüperzság következtek. — Feketeink volt rajtuk, — sarki gérő. — A fejükbe van kötve feketekendővel, — amelynek a sarka hátul a nyakukon lebeg. — Csak a mellük mesztelen. — És amint oldalt lépkedve haladnak, — a hüsszein hasszán szóra meglóbálják a jobkezüket, — a húk hiáltásra pedig a mellükle csapnak ökörrel a szívüktájékkán. — A dűbörgő ropogása mellükverése. — És a kékveres volt a mellükön bizonyítja, — hogy nem fápísrásan veregetik a mellüket. — A mellverő perzság lehetek körülbelül három százan. — Oldalt állottak, — és csak a mellütés után léptek kettőt hámat. — Közöttük különféleszínű, háromszögletes zászlók, — többnyire zöldek, — de van közöttük fekete, — sárga, — és vörös is. — Az ázlók nyelén, — és ittott a perzsagyermekek süvegén egy egyezüst kéz. — Az abbaszt, — nevű törökmárt érkezét ábrázolja az. — Levágták abbaszt kezét, — mert innyi a nyújtott husszáinnak, — mikor a kerbelai csata után elfogták. — És nevekő erővel zúg az ének. — A fákják új fekete csoportot világítanak meg, — amely zöld lepedővel borított tevét környékez. — A teve hátán kis nomsátor, — és abban egy gyermek, — a kinek csak az arca láthattó, — meg olykor a keze, — amint a sátornyilásán egy egymarok fűrész porfélét vetki a gyászlulás emberekre. — Után ók valami különös zörgés és cserömpölés halladzik időnkint. — Csak ha maroda érkezik egy másik gyász csoport. — Abban is oldalt lépkedve halladnak, — és szintén gyászinkbe vannak öltözve. — De az inga hátukon van elnyitva. — A kezükben újnyi vastag láncokból alkotott korbács. — Olyan nehéz, hogy két kézre fogják. — Az ének soropékződésével hol a jobb vállukonát, — hol a balvállukonát a messzelen hátukra zúhintanak vele. — Éva, amikor meglátta, — hogy az emberek hát a véres és hójagos, — gergely karjába kabaszkodott. — Elájulok, gergely. — Pedig ennél még rettenedesebb is kövertkezik, — felált a gergely. — Egy terökra beszélt nekem erről a gyászűnepségről, — de én nem hittem el, — hogy az emberek véresre verik a hátukat. — Azt a gyermeket csak nem ölik megtán. — De, hogy olik? — Az a két galamb meg az a gyermek, — az mint csak kép. — Éjfélkor a két galamb lábáról levágják a zsineget. — A két galamb haszán és hüsszein lelke. — Ájtatos ordítás kíséri az égbe szállásukat. — És a gyermek? — Az az árvám arra a perzsonépet ábrázolja. — Mikövetkezik még? — Káros emberek, akik a fejüket vagdalják. — És csak ugyan egy másik véresmenet következett, — egy kép, — aminél csak pokorémes állonfordíthat a szemünkkelé. — Azok már fehérbe volt a költözve. — A feje valamennyinek borot vált, — a jobb kezükben hanjár. — Valakézel mindenik a másiknak az ővé beragaszkodik azért, — hogy el nem bukjon a vérvesszés következtében, — vagy hogy a társát tartsa ha az rogyadozik. — És azok is oldalt lépkedve haladnak. — A litánya a féleének, — azok ajkán már üvöltés. — Az ének sorok végén minden hanjár megvílan a fákja fénynél, — és megérinti mindenik a saját kopaszfejét. — Azok már fürdenek a vérben. — Néméknek az orra és a fülem mellett patakban csurrag a vér, — és pirosra festi a rajta lévő lepedőt. — A fákeksertek veignek a szellő fúvásátol, — és olykor esőként hullaszikra a véresfejekre. — És a levegőt a vérpárája nehezíti meg. — Éva behújnta a szemét. — Iszonyodom. — Mondtam ugye, hogy maradjod hon. Nem nőnek való az ilyen út. Hújn be a szemedet báránykám. Éva megráztal fejét és kinyitotta a szemét. — Hát csak azért is nézem. — És bár sápatlan, de keményen néztet ovába véres búcsuljárást. — Gergen nyugodtabb volt. Ő már gyerekkorában megszokta a vérlátását. — Nem fáj az valami nagyon. — De ebb az a megdöbbentő, gondolta, hogy ezek az emberek önként ongyák a vérüket, és ilyen emberek ellenküzd a magyar több, mint százeztendeje szakadatlanul. Átpílantott a vére sokaságon az utca túlsó felére. — Milyen különös az, hogy az ember megérzi, ha valahondan erősen nézik? És őt nézte valaki. A fákják fényénél látta, hogy a nyűsgősokaságból két embernek a szemem eredrál. Az egyik egy örményforma. A holófeket telgavolt az, akinek a katonáját a levegő beröpítette. A másik ki módzsák. Vége a harmadik rész hetedikfejezetének. Egrid csillagok, harmadik rész, nyolcadikfejezet. Ez a Libri box felvétel közt kincs, felolvassa Majlinger Diána. Egrid csillagok, írt a Gárdonyi Géza, a Raboroszlán, nyolcadikfejezet. Majláad az előbbi eztendőnek egy nyári reggelén azal köszöntötte török válintot, hogy éljel újrabok érkeztek. – Magyarok, kérdezte bálint nagy szemmel. – Nem tudom még. Csak annyit hallottam, hogy reggel, mikor kinyitották a kaput, végig csörgötta lánca zúdvaron. Ismerem minden rabnak a lánca hangját. Mikor az ágyamban fekszem is, mindig tudom, kimegy el az ajtóm előtt. Én is. Ég el új lánccsörgést hallottam, de nem egy ember jött, kettő, három, talán négy is. Végig csörögtek az údvaron. De talán csak nem a tascsokrúba vezették őket. A tascsokrú barlangféle börtön volt a héttoronyban. Az volt a síralamház a vértoronyalján. Aki oda került, ha már megismelkedett a csillagosség felső titkaival. Ne balagtak a kertbe, ahol őldögjelni szoktak. De aznap nem visgálták semmi a bokrok nevését, semmi a magyarország felé vonuló felhőket. Nyugzalanul várták, hogy az újra bokat láthassák. Láncvár nem volt a lábukon. Az a töménytelen arany, amit törökni a szultának és a basáknak küldött, nem nyitotta meg a kaput, de megoldotta legalább a láncot. A két ember különben is öreg volt már, és a várat 250 családos katona ő risze. Nem szökött még meg onnan soha senki. A belső őrséget újváltotta fel. Egy potrohos bék jelent meg az udvaron, hogy a távozóknak parancsoljon. Három a malomba menjen, mondotta a homlokáttöről getve, mert mindig meleg gyöltörte azt a kövérembert. Három a malomba menjen, és követ vágjatok. Megneveztek ki legyen az a három. Aztán két alacsony ember kéhez fordult. Ti egy óra múlva visszajöttök, a fegyvertárt fogjátok itt akarítani. Török bálint alig várta, hogy a bék végezen. Elé esét ált. Jó regget veli bég, hogy eluttál. Rosszul, ma reggel korán felszavartak. Három újra bérkezett Magyarországból. Hát csak nem a barátot hoztáktán ide? Nem a barát, valami erőszakos úrez, de nem is úrtán, hanem koldus. Inge sincs besületes. Azt írják, hogy meglasta a budai pasát, és mindenét elvette. A budai pasát? Azt, vele hozták a két fiát is. Mi a neve? Én bizony felértam, de nem tudom. Nektek mind olyan különös nevetek van, hogy az ördögsebéri a ézben tartani. És anélkül, hogy köszönt volna megfordult, és talán az ágyába sétált vissza. Bálintur megzavarodott a nőtlen majlád mellé. Elverte a budai pasát, szólt el tűnődve. Ki lehet ez? Koldus, folytatta a tűnődést majlád. A koldus volna nem hozták volna ide. Akár ki, de első dolgom lesz, hogy ruhát adok neki. Egész élelőt tűnődtek, többrengettek. Elsoroltak, vagy ezer Magyarország és Erdei nevet, de egyikben se tudtak megállapodni. Végre délben megjelent az újra a közös vasztalnál, amelyre a belsődve rárnyékos felé interítettek meg. Nézik mindaketten, nem ismerik. Látják rajta, hogy alacsony kis, ősz barnaember, s felében kopasz is. Magyar vászan ruhába van öltözve, s rongyos. Mely lettek ét jobban öltözött Magyar ifjú. 20-25 évesek. Látszik a vonása ikon, hogy testvérek, és hogy az öregnek a fiai. A zöreg lábaéra épp azt a könnyű AC-láncot tették, amelyett török bálint viselt, vagy két esztendőn át. Fényes volt az a láncaviseléstől, mint az ezüst. Majd le, de léjes hihetett a rabnak. Nem tudtak kicsoda, csak azt látta, hogy Magyar. Bálint is még megindulása lát az asztalnál, és merően nézett az öregre. Majd át nem tudod szólni semmit, csak megölelte az öreget. Bálint azon van az izgalomtól szinte reszketve kiáltott rája. Ki vagy? Az öreg lehajtott a fejét, és alig hallható marabekte. Móré László. Bálint ott, mint ha megütötték volna. Elfordult, leült. Majd ládnak is leesett az öregről a keze. A kétifjú búsan ált az apja mögött. Itt testek urak. Belibég az astól azon sarkára mutatva, amelyik szemben volt a török bálint helyével. Török bálint fölkelt. Na, ha azok itt esznek, akkor én nem eszem itten. És a háta mögött álló szolgál hozfordult. Hozz fel a tányéromat a szobánba. Majd lett darabék habozválott, a szenő is odaszolt a szolgáljának. Hozz fel az én tányéromat is. És megindult bálint úr után. Belibég vállat volt, de aztán mégsem állhattam exónélkül. Ránézzett Móréra. Mért után lak ezek téged? Móré haragosan pillantott a két úr után. Mert magyarok. Nem vagy a te is magyar. Éppen azért, két magyar csak megfére együtt, de három már bajosan. Török bálint két hétig nem mozdult ki a szobájából. Nem ment le az udvara, s majd lád a kiárnyékává lett, szintén nem. Hálgatta a bálint úr prédikációit az új hétral, amelyet a ma híres Calvinus János és Luther Martin terjesztett. Igazabban a Jézusi hét, mint a latínra változott, elbúrjánosod a trómai. Mondogatt a török bálint. És majd lád lassanként arról hittre tért. Megisért a levélben az ő Gábor fiának, s biztatta, hogy ő is gondolja meg otthon. Végtérre is megunták a szoban égy falát, és bálint úr egy napon megszólált. Gyereünk letának erdve. Ott van a haramia. Hát ha nincs is ottan. De hát ha ott van. Ha ott van, ne szóljunk hozzá. Csak annyi a jogunkot sétálni, mint neki. Majd elmosolyodott. Jogunk. Hát mégis csak van nekünk valami jogunk. Van hát a teremtésit. Mióta vagyunk még rabok. Hiszen ezt csak két hetejött. És lementek a kertbe. Egy perzsahert segült ott a naplatán falat, az is régóta rab, mint ők. Meg egy másik ázsiai fejedelem, aki szinte megpenészedett már búbán a tábban, meg a zunalomban. Sakkoztak. Reggeltől estik sakkoztak eztendők óta, és soha nem szóltak egymáshoz semmit. Bálinték úgy ismerték már a két sakkozót, mint a márvány kaput, amely a vértorony és az arantorony között fehérlik. Vagy akár azt az óriási termetű vénkúrt méltóságot, aki a császár szídásáért a máses bilincset viselte, és a vas terhétől langkadottan őlt vagy fekült napestig a vértorony rácsostömlöt szében. Csak a szeme fordult arra, amelyre a rabok sétáltak a bokra között. Hát a sakkozókra nem is néztek volna, hanem hogy egy új figurai ölt mögöttük, és nézt el játékukat, az feltűnnekik. Kiamanó lehet az a sárgök aptános kisvén török, és mért on hajadom fővel? A lépésekre megfordult. Móré volt. Fölkelt és otthagyt a sakkozókat. Artsáról eltűn már az a bágyadság, amely az első napon szinte betegnek láttatta. A prófeket a szeme élénkem pislogott, sajárása is erős volt már, szinte fiatalos. Elébe lépet a két fő urnak, és keresztbe fonta a karját. Mért gyűlölt a kengem? Mivel vagyok ti különbek, mint én? Gazdagabbak vagytok. Itt nem gazdag senki. Nemesebek vagytok. Van olyan régi nemességem, mint akármeiteké. Rabló voltál. Mordult rá török bállint. Hát ti nem voltatok rablók? Nem ott szereztétek a vajonatokat, ahova a markatok elért. Nem harcoltatok el egymásra ellen is. Nem fordultatok a 77-szer János felé, hol Ferdinand felé. Annak a nótaját fügyültétek, aki többet adott. Gyereünk innen. Szólt majlát kibírosodva. Haddjuk itt ezt az embert. De hogy megyek? felette török bállint. Egy embertől még nem hátrálok meg. S leült a padra. Nyugalmat nyomott a haragjára, mert látta, hogy a kapu felől veli bék közeledik egy török pappal meg a két Móré fiúval. A két fiú is török ruhába volt már öltözve, de a fejükö még nem volt urbán. Hajadom főbe jártak, mint az apjuk. Majd lád is leült török bállint mellé. Móré szétvetett lábval, egyik kezét csibüretéve állott elöttük, és tovább hetvenkedett. Én ott voltam abban a harcban, ahol dózsa györgyöt levertük. Én ott voltam a mohácsí csatában, ahol 24 ezer magyar vére emlött ki a hazáért. Én is ott voltam. Szóval majd ládom állére csakva. Hát, ha ott voltál abban a vére kerességben, tudnod kellene, hogy aki kondnan meg menekültek, testvére külbecsülik egymást. Már engem pedig az ilyen országúti hara, amia nem fog vallani testvérének. Dörköt kivarősödve majd lád. Én tudom, hogy miért rontották le palotta várát. Azt lehet, hogy tudod. De azt nem tudott, hogy nánát miért rontották le. Azt nem tudott, hogy a budaipassalában előtt görnyet az egész magyar nemzet, és én, Móré László, én voltam az egyedülia, ki azt kiáltottam neki. Ebb kutya kontjos. Évekig harcoltam az én kis csapatommal a török ellen. Nem ferdináld, se nem a magyar nemzet, hanem én, Móré László. Én vertem szét tavalyaző belgrádva menőseregét. Én Móré László, akit dirablónak és haramiának titulásztok. Szúszentott. Aztán az öklével hatonász a folytatta. Volt volna annyi pénzel, mint majd lárd istvának valaha. Volt volna annyi jószágon, várom és cselédel, mint törökválintnak, hogy annyi katonán, mint annak, aki a koronát csak égességül viseli. Akkor ma Móré László nevét a nemzet felszabadítójaként ünne felnék. De mert nem volt, beszorított a pogány nánába, és földig lérom volt a váramat az átkozott. Velibég odaérkezett az imánmal. Nem tudom, mint feleseltek, de Szelim szava az igaz, mert ő közelebbél az igazság forrásához, mint ti hitetlanak. — Mi csoda, Szelimnek, hüledezett törökválint. — Szelimnek, felelte velibég, akit egyszer ott egy néhány napal Móré Lászlónak neveztek a hitetlanak nyálvén. Törökválint keserűen kacagadt. — Szelim, és ezt prédikálnekünk a hazafiasságról, coki pogány az apád dicsőségét. Bizony megüti, ha velibég közibük nem ugrik. — Hitetlen diszno, bődült a vég bálint úrra, mindjárt lánszba veretlek. Bálint úr felkapta a fejét, mint az orran ütött paripa. A szemmel ángot vetett, isten tudja, mi történik, ha majd látdel nem von szolja onnan. A bég megvetően nézett utánok, bizonyára Zebére is gondolt, hogy nem folytatta a bálint úr szídását. Ehet Móré hozz fordult, és olyan hangosan, hogy a mazok is haják, szólott neki. A kegyelmes szultán örömest értesült arról, hogy az igaz hívők seregébe lépz. Elkült ezt a tiszteletedre méltó papot, hogy megismerdott profét a világoságát, kinek áldotta neve mindörök ké. — Gyerünk vissza a szobánkba! — hörögtetörök bálint. — Gyerünk vissza, jó majlát barátom! — Egy néhánynak múlva kiszabadult a két Móré fiú. Valamit tiscséget kapott mind a kettő Konstantinál folyban. Csak az öreg Móré maradt a falak között. Bálinték nem változtak többé szót vele, de azt nem egyszer hallották, hogy ő is sürgette a szabadságát. Veli béget gyizben így felállt neki. Jártam az ügyetben megint a fényes portán. Megjött már magyarországból a levél. A budaipas a szépen lepingát mondhatom. Azt írja többek között, hogy mikor nánárt ostromolták, pénzszort elalt örökök közé, hogy elvihest az írhádat. S a fejét csóválta, nevetett. Őreg öreg nagyróka vagy te. A töröké volt már székes fejérvár és ezt ergom is. A szultán maga vezette a táborát, hogy a dunen túlnak azt a két bár seját le döntse. Tél volt már mikor a hazaért. A toranyveliek hétről-hétreért esültek a hadjáratról, a hazatérésről is. Várták az újrabokat. Istem felnerója bűnül, még örültek is, hogy új ismerősök, talán jó barátok is jelennek meg az óriás börtönben. Mennyi újságot hallanak, talán a családjukról is. Egy dél előtt éperről beszélgetnek, mikor az ajtajuk megnyílik, és velibég toppan be. Az arsz a sietéstől piros. A két kezét a mellére teszi, és meghajj a bálintúr előtt. A kedjelmes padisra kivatnatságos uram, mi eltoztas el azon alőltözködni, és megyünk. Bálintúr megrászkódott. A tekintede szinte elmerett. Szabad vagy. Rebekte majlád. És kapkották elő a szekrényből a ruhát. Velibég elfutott, hogy maga is aldozskodjan. Emlékezzél meg rólan. Könyörgött majlád. Említs meg neki bálint, hiszen szemtől szembe ász majd vele. Beszélgettek. Megemlíthetsz. Kérhetett, hogy bocsásan elengem is veled. Nem felejtem el, mondott a bálint. És sem megőkézzel gombolta magára a virágos kékatlaszt, amelyben elfogták. A téli szép ruhájét elnyüttemár. Azt a kékatlaszt nem viselte. Tartogatta. Reménykedett, hogy abban térmájt haza. Csak kardot nem köthetett. Rájtad lesz visszatéret. Mondott a majlád. Slek is érte a lépcsőn. Öröm szemmel nézde, hogy anulnak hintóba velibégkel, hogy a burkolóznak bő, prémes bundáigba. S a hintó elindult. Kétláncsa sörlovagolt mögötte. Istenem, isstenem. Foházkodott bálintur az egész útan. Száz évnyén a gyilnek tetszett, még békre bekanyarottak a szerály kapuján. A janítsáródoron átgyalog mentek a balottába. Sok lépcső, de mind fejér márvány. Sok délcegtestör, de mind szolga. Nagy márványosztobok, puha szőnyegek, aranyozások, a keleti művészet minden filig rára mekelépten nyomon. De török bálint nem látott egy ebet, csak az előtte menő fehér kaptános szolga hát a közepét megított egy vastag sejjem kárpittal belkasztott ajtót, amelyről azt janította, hogy a szultán ajtaja. Kis terembe vezették. A balottában egyéb, csak egy szőnyeg, és azon egy vánkos. A vánkos mellett meg óliási részmedence, hasonlatos a budai templom sárgölészből való keresztelő medencejéhez, csak hogy nem osztottartotta, hanem egy márványlap, és víz nem volt benne, csak parástűz. Török bálint ismerte már azt a bútart. Mangála neve. Az a kájhatélen a törökföldön. A szolvában nem volt senki, csak a három ajtóna három serecen ajtón álló. A helyzetek a nagy fényes alabárdal. Mállettük veli bég. Bálint az ablakra nézett. Lelátott az ölden hullámzó tengerre, s a tengeren túlztuk ariba, mint ha csak a budai palotája ablakáról nézne lepest lárosára. Talán 5 percig áldogáltat, mikor végre az ajtókárpítját egy szerecen kész félre vanta. A következő pillanatban belépett a szultán. Kis éret sem előtte sem utána, csak egy 16 éves sovány szerecen fű, aki megállt az őrmellett az ajtónál. A bég hasra borult a szőnyegen. Bálint úr összetette a bokáját és meghajolt. Mikor felemelte a fejét, a szultán ott állta mangál mellett, és völéje tartotta két sovány tenyerét. Biószín kaptán volt rajta Hermelin Prémel körülszeget, és olyan hosszú, hogy csak a kétvörös papucsor látszott ki alóla. A fején könnyű patyolatturbán. Az arca beretvált. Végkony őzba jussza hosszan őt az állánnál is lejjebb. Egy percig csak áltak szóta nul, a szultán nekor ránézett a bégre. Erregy! A bégfölkelt meghajolt az ajtóik hát rált. Ott ismét meghajolt, s eltűnt. Régen nem láttalak, kezdte nyugodtan a szultán. Nem változtál semmit. Csupán, hogy negő szültél. Kondolt a török bálint, hiszen te se fiatalottál szolimán. Mert megsaványodott a szultán, mióta nem látta, és nagy bírkas szemeikörül ráncasottak. Meg az orra, mint a meghorszabb adott volna. Az arca égtele nőkivat pirosítva. De nem szólt bálint semmit, csak várta, várta szorongó szívvel, hogy mikövet kezik. A szultán kereszt befonta a karjait. Tudottalán, hogy Magyarország nincs döbbé. Bálint uránsápad, a lélegzete is elál. Az az egy néhány, akkor, amely még hátra van, ebben az éven az ismákódol. Bálint urnagyot lélegzik. Hát nekem Budára egy jóra való pasak el, olyan pasa, aki nem édegen a Magyarnak, de nekem se. Te jeles ember vagy, a birtok haidat én visszaad nem, mindent. Bálint merülnéz, az ajka megmozdul, de hogy még sem mond semmit, a szultán folytatja. Érted, mit beszélek, feleli Bálint. Ami annyit tesz, igen. Hát én tégedtenélek Budaipassának. Bálint vál a megremeg egy pillanatra. Arca azon van komoly, és bús marad. Tekintet el esiklik a szultánról a mangára, amelynek a rabeszkéim átpiroslik a parázs. A szultán egy percre elhalgatott. Talán azt várta, hogy Bálint örökösen a lábáhozbarul, talán azt, hogy Magyarorsan kezett csókol, hogy legalábbis, hogy felel valamit. De Bálint csak állott. És mint ha nem is a szultán előtt állott volna, összefontta ő is a karjait. A szultán elkomorodott. Felés alásét át vagy kétszer a szobában. Aztán megint megállt, és türelmetlenül kérdeztel. Hát nem váladott talán? Bálint felodcsudott. Mert hol volt az ő lelke néhány minutányi szünet alatt? Beszárnyalt az összes várait, birtokait erdőit, mezőit, öllelte a feleségét, csókolta a gyermekeit, ült a kedves paripáin, szívta a szabadság levegüljét. Felodcsudott a hangra, mint az állomba lébredő. Kedjelmes sászár, szót mély megindulással. Ha jól értem a szabadat, verbőcijnek a helyére méltosztatól rendelni engem. Nem, verbőci meghalt. Még abban az évben halt meg, mikor te eljöttél. A helyét nem töltjük be többé. Én téged rendes pasának akarlak. Úgyhogy a helyesabb szabadságot. Bálin turcsak bámult a császárra, mint ha az valami csodavolna. Dehát, hogyan felséges uram? Szólalt meg végre. Magyar pasának? Nem, török pasának. Török pasának. Török pasának. Mondtam, hogy Magyarország nincs többé. Dehát, Magyarsz nincs többé. Hogy én török ké legyek? Pasa. Török bálin feljelecsügget. Sóhajtott. Ránézett a szultán arcára, és mélyi bús hangon szólalt meg. Másképp nem lehet? Nem. Török bálin, de húnyta a szemét, amely le nehéz lillegzettől zihált. Felséges úr. Szólalt meg végre. Tudom, hogy nem vagy hozzá szokva az őszinte szóhoz, de már én abban vénőltem meg. Nem tudok más mondani, csak amit gondolok. Hát, mit gondolsz? Szólt vagyosan a szultán. Azt, hogy ha az egész ország a tiéd is, meg ha minden magyarból török lesz is, én nem. Én nem. Én nem. Vége a harmadik rész 8-ig fejezetének. Egritsillagok. harmadik rész 9-ig fejezet. Ez a LibriVox felvétel közkincs. Felolvassa majlinger Diana. Egritsillagok. Irt a Gárdonyi Géza. A Raboroszlán. 9-ig fejezet. Belibéggel szörnyülködve hallotta az útam visszatérőben, hogy mi volt a titkos párbeszéd. — Mi csod a Bolond fajzat vagy te? mondotta a fejét csóválva. A nyakamat teszem rá, hogy az él már bent hász a vértaronyban. S egész él ott járt az útvaron. Várta a szultán rendeletét. Azonban a rendelet sem azon él, sem a következő napokon nem érkezett meg. Se levél, se ízenet, semmi, semmi. Egy hét múlva az olyan, a következő napokon nem érkezet meg. Egy hét múlva az öreg sejkül iszlám, a törökök hercegprímársa jelent meg a hét toronyban. — Valami nevezetes gyaurban itt, — mondotta a béknek. Török bálint a neve. — Evet, — felelt a bék hajladozva. A padisaknak, allak nyújtsa hosszúra életét, kedves gondolata az, hogy ezt az embert magyar tartományunk kormányzójávát tegye, és nem akar átterni a hitetlen ebb. — Kutya! — Allak nyújtsa hosszúra életét, hogy hadd nézzel meg a fogjot, talán tehetek valamit. — Tudod, fiam, öreg és tapasztalt embert vagyok. — Böltseg, böltsevagyság, korunk salamonyja. Én is azt gondolom, hogy minden csomónak megvan a maga oldója. Csak türelem és okosság. Hát ha meghatja az, hogy én magam hozom el neki a profét a világoszságát. Először csak figyelni fog rám, elég értelmes ember. — Aztán látott, fiam, ha megtérítjük ezt a gonosz hitetlent, örömet szelzünk a lápadi saknak. És egyszerre mondották utána. Allak nyújtsa hosszúra életét. A napnak 8. órajában, vagyis a mi időszámításunk szerint délután két órakor Bálintúra szobájában aludt, mikor az ajtó trányította a bég, és betessékel te a fő muftit. Bálintúr felkönyök alta diványon és zevaladottan dörsölte a szemét. Csak nézzett a nagy szakálobibliai figyurára, a kicsi sohasem látott, de a kinek papimi voltát a fekete kaftánról és a fehértólbárról egyszerre megösmerte. — Ébre egy bálintúr, szólt rá a vég. Nagy becsületértéged. Maga a seikülis számőméltósága jött el, hogy tégedoktasson, hallgazsőt figyelemmel. S lekaptal farról az ágymögis szőnyeget, és a szobaközepéretette. Azután a kaftánnyát vetette le, ezt meg a szőnyegre terítse, de az már az öreg nem fogadta el. Leült és kereszbe fonta alábaid. Szakála éppen a szőnyegigért. Elszesvén szeme vizsgálódva járt a végig bálintúrat. Azután a koránban egy perga menvekötött, tennyi ennyik és vaskos könyvben lapozott. — Mit akartok? — dörmögött bálintúr. Hiszen én megmondtam a császárnak, hogy nem fordulok török ké. A bék nem felállt, a főmúftira nézett. A főmúfti felelet helyett a szívéhez, homlokához és ajkához amelte a könyvet. Aztán ítszólott. Alaknak az Irganvastak és könyvületesnek nevében. Abul kazem mohamed, abdallak fia, aki abdel motal le fia, aki hazen fia, aki abmenaf fia, aki kaszsi fia, aki kelab fia, aki morra fia, aki kaaf fia, aki sok nézett. Fölvette a dolmányát. Leült az öreg el szemben a székre. Várta, hogy mi lesz ebből. Az öreg nyugodtan folytetta. Aki fér fia, aki malek fia, aki madar fia, aki kenanafia, aki kazimafia, bálintúr ásított. Az öreg folytetta. Aki modre ka fia, aki eljás fia, és a nevek tengerét sorolta még el, még nem visszakerült mohamedre és a születésére. A bég akkor már nem volt a szobában. Neztelenül kiassond, hogy a dolgait folytassa. A folyoson majláddal találkozott, aki szintén alvásból kátvál, bálintúr hazigyekezett, hogy válkölce. Neza vardőt, mondotta a bég, papvannála, az igazval lásból nyeroktatást, a török valásból, abból, felelt a mosoljogva bég, és ugrályos ilyetet le a lépcsőn, majd lát elképettem bámult utána. Vége a harmadik rész 9. fejezetének. Egrid csillagok, harmadik rész 10. fejezet. Ez a Libri Voktsvál vétel közkincs, felolvassa Majlinger Diana. Egrid csillagok, írta Gártonyi Géza, a Ravoroszlán, 10. fejezet. Még a perszegyászmina telse vonult, Gergely megfogta evának a kezét és megindult, de furakodott a nép közé. Útközben szólt a cigánynak meg megcsajinek. Gyertek, baj van! Akkor azt a megcsajilépet telőre. Széles vállával utatnyomott a sokaság sűrűjében. Gyümurgyák meg a zaga a túl só oldalon szorongot, nem furakodhattak a szendmeneten keresztül. A rendtartó katonák sem engedték volna őket, meg az a sok hangzsár, amelyet a valási dükvilloktatot mind ellenük fordult volna. A mahamedálusok meg a síták különben is gyűlölik egymást. A síták azt tartják, hogy mahamed maim papya így csak bitangolják a méldóságokat. A törökök meg azt tartják, hogy a párzsa nép eretnek. Pégre sok nyomakodás és lögtösődés után kibontakoztak a sokaságból, és egy kis utcába érkeztek, amely sötét volt. Fussunk, mondta gergely. Az agát láttam meg gyümurcsákat. Katonákkal jöttek. És megindultak a sötétben. Futottak. A cigányfutott pedig azt se tudta mért kell futnia. Bele is bukfentezett egy alvó kutya csoportba. Egy kutya felsi válkodott, a többi ilyet tárrobban szélj el. Mert tudni való, hogy Konstantinápoly a kutyák paradicsomá. Ott vagy nincsenek udvarok, vagy ha vannak, a házak teteim vannak. Hát a kutya nem férel se hova. Azok a vörösszínű róka formályú ebek százával lepik néha a zútszákat. A török nem bántja őket, sőt, mikor így másik kutya kölykezik, a kapuja elévet egy rongyot vagy égkén darabot, hogy segítsen rajta. Azok az ebek takarítják, tisztogatják Konstantinápolyt. Még a méldőnkben is a négy szögletes bádok szemét tartókat mindentörök a kapuja mellé üritti. A szemetet a kutyák megeszik. Mindenk megesznák, ami nem vas és nem üveg. És nem is rútak, nem is vadak azok az ebek. Akármelyeknek pattintunk, örömmel csóválja a farkát. Nincs olyan köztük, amelyiket megne lehetne simagatni. A cigány jelesésére megállt az egésztásoság. Gergely nevetett. Úrdögvigyen el sárközi, mondotta. Minek futc ilyen bolondul? Ha kárgetnek? Elállta a cigány fel tápázkodva. Nem kerged itt már senki. Hallgatódzunk. Az utca csendes volt. Csak a távolból hallatszott még a pászsákálytatosé neke. Hallgattak, fülleltek. Én már nem futok tovább, mondta megcsely jelszántan, Ha valaki rám támad belészúrom a dákosomat. De nem utatkozott senki. Nyomunkat vesztették, vélekedett Gergely. Hát sárközi boráltom, hol hálunk? Ahol mindjár fal kell, felállta a cigány. Nekem volna ismerősem, akinek meghalhatunk, Hanem az messzecskén van még, a jadi kula mögött. Jancsi megrezzend. A jadi kula mellett megyünk el. Ott, felállta a cigány. Csak nyillövésnyire van onnan a kocsma. És azt mondod, kisüt a holvilág. Kisüt, nem látja úrfi, hogy világosadik az ég alja. Sietnünk el, az a kocsmáros görög, az a mi orgazdánk, Jó pénzért ruhát is ad. Nem lehetne el körülnéznünk a jadi kulát. Kérdezterem egy ő hangol, Jancsi. Az éjjel? Az éjjel? Tehát ha éppen olyan sietös, felállta a cigány. Csak lene füleljenek bennünket. És megindult a fiúk előtt. Óvatosan átlépte a heverő kutyákat, Sogy a holt kisütett, mindenütt azon az oldalomént, Amelyikre járnyék terült. Alvó házak és alvó utcák. Csak a kutyák csaholnak időnként. Sehol egy emberi lélek. A holt aprófa házakat világgyít meg. Mindegy formaház, egyemeletes. Két rostélyosabbak az emeleten, De csak farostélyos. Azok a hárem ablakok. Aztán közben egy egy külház, És megint a faházok végtelensóra. Egy háznál megáll a cigány, És ínt, hogy csendesem viselkedjenek. A házban gyermek sír, és férfi hang hallatszik. Aztán egy vosszus női hang. Persze az ablakon nincs sehol üveg. És ki hallatszik, ahogy a nő kiáltja? Szeszini kessz, húnyadik el ior. Holgass el, húnyadi jön. A gyerekel hallgat. Utassanincs ilyetve halladnak tovább. Még nincs ejfél, mikor a holdvilágos csillagos tengelragyok Fel egy kanyarulatnál a szemünk előtt. A cigány ismét hallgatóldzik, Aztán hallkam beszél. Csónakba kell ülnünk, Ha ugyan találunk csónakot, hogy mekerüljük a jedikulát, Mert a jedikula túlsó felém van a kocsma. Hát itt is iszik a török? Kérdezte Gergely. Abban a kocsmában iszik a török is, Felelte a cigány. A felső szoba, ahol csupa török iszik. Ide oda járkált a homokos parton, Pégre egy cölött mellett csónakot talált. Abban a pillanatban egy kis barnaruhásnői alak, Denevérként soantált az utcából. Leíremodott a parton a cigányhoz. A cigány meglepette a nézetre áll. Te vagy Csárhán? A vajdal elnyabolt. Hol vannak a delik? Kérdezteli egve. A cigány a hás sorárnyékára mutatott, Ahol Gergelyik hallgatóz vállottak. A leány odafudott, Megragadt a évának a karját. Veszedelen fenyeget, Egy holóképü aga járanyomatokban húszkatonával. Éva Gergelyre nézett, Nem értette, amit a leány beszél. Nálunk volt az aga, Foltatta a leány. Alik, hogy télyelmentetek, Összeviszakutatták a sátorainkat, Kardalütötték apámat, hogy mondja meg hol vagytok, A barlangba is bementek. És csenyomunkra vezettétek őket. A leány a fejét rázta. Nem, kétokból nem, Az egyiket nem mondom meg, És évára pillantott. A másikok az volt, hogy sárközi veletek jött, És alá megölték volna. Őszinte vagy, Szólt Gergely moslyokba, Még már találkoztunk velük. De jönnek, a nyomatokban vannak, Gyertek, hamar fussatok. Újjetek a csónakba, Mondott a sárközi. A tengert a holcsíti, Haggadalmaskodott a leány. Mindegy, felett a Gergely, Több csónak itt nincs. Ha meg is látnak, időtelék belémék csónakot kerítenek. És megindult a csónak felé. A hold megvilágította a tengert, És a magas bársgyafalat, Amelynek közepén a tengere néző négy torra, Négyhelyes kalapó óriásként csötétletbe Az éjjeli világoságba. Mikor a csónakhoz értek, Fejvercsörgés hallatszott az utcából. Jönnek, ríját meg a leány. A békák nem ugrállnak gyorsabban a vízve, Mint a miutassaink a csónakba. A csónak szűk, Kiáltja Gergely. De a szava beleveszett a bazületésbe, Amely a parton felhangzott. A leány is a csónakba ugrot. Megcsai elkapta a cigánytől a kétevezőt, S egyetlen roppantással leszakított a róluk a szíjakat. Üjjetek le! Tasizsd el a csónakot, Kiáltott a Gergely. Mert a csónak mell el a parton fegyütt. Még nem, A kéte megcsai S fölemetlapáltal várta a törököt, Aki a társajig szátlépésre is megelőze rohant feléjük. Gyerre csak derv is, Rikkaltott a dyhösmal megcsai. Gyere! Jumorcják ozomban a fölemetlapát láttál a visszahőköd, Csak a leresztet hanjárvélagot a kezében. Gyere no! Kiáltott rá újból megcsai. S nem hogy eldaszította volna a csónakot, Hogy nem még hyugrod belőlle, És nekis szalatta a lapáatta a jumorcjáknak. A derv is meghőkölt, s hogy megcséj neki futott, ő is megfordult, és visszajnalt. — Sies! — kiáltott a gergely. Megcsényugattam balagot vissza a csónakhoz, és egyetlen lökésre lárválasztotta a partól. Elközben odaérkezett még valami tisztörök, és bőszüveltésük kisérta a csónak lengedezését. De csak ugyanagy volt a teher. A csónak széle a légaraszt nyirált ki a vízből. Mostulatlan kellett ülniük, hogy a csónak nehébb állózzon. A mazok a parton fel a láfutkostak, hogy csónakot kerétsenek. Megcséj a cigányhozfordult. — Márre! — A cigány a csónak túlsó faránk uporgott, és annyira vacokott a fogal, hogy a likbirt felelni. — Kerüljük meg a várat! — Mi van a várontul? — Semmi! — Erdőmező! — Kertek, bokros helyek! A cigány leány megjajdult. Csónakot találtak. Csak ugyan csónak indult el a partról. A csónak tele volt katonával. Hatanültek benne, de csak kétevezőjük volt neki kis. A többi török vizonyára szétfutott, hogy másik csónakot is kerétsen. — Hányjan vagyunk? — Kérdeztem egcséi. — 80 — felállta a cigány. — Csak hatan, mert a megal leány nem vagyok harcosok. Hallgatval vezett tovább kellettnek. A török csónak követte őket. — Ha többen nem jönnek, vélekedett megcséi. Én majd azevezővel dolgozok, ti meg ahogy lehet. — Itt ugyan alig harcolhatunk, mondta Gergely. Ha utól érnek bennünket, mind a két csónak felfordul. Azt ajánlom, evesz kutari felé. — Hát ki nem tud úszni? — Én nagyságos uram. Feltereztketve a cigány. — Hát kapaszkodj el a csónak orába, ha éppen felfordul. — Nem úgy lesz az, Pista, szót Gergely nyújottan. — Csak eveszte a túlsó part felé, hogy ahol már derékig érő víz van, megvethessük a lábunkat. — Hát aztán? — Összecsomóztam itt két font puskaport, megbizesítem, és meggyújtam. — Mi helyesd közel érnek odavetem közéjük? — Akkor aztán ugorki a csónakból. Utána dén, aztán jancsi, aztán megmatyí. A törökök megzavarodnak, el bánhatunk velük egyenként. — És ott a nyújtott a cigánynak a taplót meg az acélt. — Csíholy sárközi? — Megcsíj szónélkül kanyarodott az ázsiai part felé, de messze voltak még, egy óralnál is tovább kellett tevezniük. Szóta nulültek a csónakban. — Megcsíj matyival fölvátva evezett. — Olykor, olykor, mélyen a vízben nyomta az evezőjét, könyökig is, feneket azonban nem bírt még tapintani. A törökök ezelat rikoltozva kiáltozva haladtak utánuk. — Perzevenk dimini szikeim, kiáltott az egyik. — Perzevenk batagcsi, kiáltott a másik. — Egyszer Gergely is vissza kiáltott. — Perzevenk kenef oglu, hersi szaga, batagcsi aga. Belenyult a tengerbe, és sárközi hátán ónyi vastagságú fekedetésztel vágyúrta a puskaport. Namost éván a közepébe egy kis szárazat. Éva kicsavart a portartó szarú dugóját, és száraz puskaport öntött a lepény közepébe. Gergely behajtott a lepényt és gombócá formáta, belecsavart a kendőébe. Csak egy nyilást hagyott, hogy a puskaportba tüzett gyújt hason. — Föld, mondotta egyszer a megcsély, pedig a tengerszoros közepén alig voltak még túl. — Jól dolgozott a fiú, az a távolság, a meje törökök hindulásakor közöttük volt, alig kisebbedett, és a törökök csónakja annyira lehetett, mint a mennyire egy erőskarú ember el tudja dobni a lapos kavicsot. — Égje a tapló! — Ég, felállta a cigány. — Na, csak tartsd, te meg megcséi, evez most lassabban. Úgy fordzisd a csónakot, hogy oldalt kerül. Csak arra vigyázz, hogy belinkne ütközzenek. Inkább mellettünk rohanyanak el, ha éppen nagyon nekünk jönnek. — Kitérek majd ne félj! — Mikor már tízlépésnyire leszünk, a cigány csusson le a csónak orráról a vízbe. A cigány leány is. Te is csalánéva, de csak abban a pilanatban, amint én a tüzet átdoktam. — Nekik nem szabad megsejteni ők, hogy itt csak derékig ér a víz. — Hadd úsz sanak! — Egyet szorított még a kendön, s a fogával is úzott rajta, aztán folytatta. — Ha a tűz kiveti őket a csónakból, te megcséi, mégis maradj itt a csónakban az evező lapáttal. Míg ketten jancsi vala vízbeugrunk, és az úszokat beretváljuk. Ha nagy lesz az avarodásuk, akkor te mati, a csónakjuk a tiparkodján megragadni, s amelyik bele kapaszkodik, azt vágd. — Hát én, kérdeztet, igány. Tihárman a csónakunkat tartsátok, hogy megcsély jelnebillennyen. S év a füléhez hajolt, és belesukta. Te a csónak túl sóldalán ereszkedj a vízbe, s bukjalál ne, hogy a puskapor megüssze az arcodat. Aztán kapdela másik evezőt, és azzal üsd a törököt, amelyik közeledbe ér. Az evező mégis csak hosszabb, mint a kard. A törökök látták, hogy a két csónak közefogy. Diled a lügöltésük hirdette, hogy bizonyosnak érzik a győzelmet. Mikor már csak harmis lépés nyúlat közöttük a távolság, megcsély ledúkt a alapátot. — De rékig ér a víz. — Hát, akkor álljunk meg, felelt a gergely, s fölkált a padról. — Add ide a taplót, mondotta a cigánynak. S át kellett a töröknek. — Mit akartok? — Mindjárt megtudod, felelték azok farkas nevetéssel. Gergely oda adta a taplót és kendőt évának, s fölvett a csónaknak az egyik üldeszkáját. — A törökök kezében kard, a foguk köztör, — hallgattak, — az evezőjük nagy lotcanásokkal dolgozott. — Már oda értek. Gergely a csónakjuk eléveti a deszkát. — Tocsan. — Az evező török, hogy víz lotcan tártúról a nyakába, abba hagyta az evezést, és vissza nézett, hogy mi lotcan't. A csónak magától úszött közelebb. — Mikor már ralik 15 lépésnyire volt, Gergely odaérintett a puska porhozat aplót, a porvörös idzással sistérgett. Gergely csak egy pillanatig várt vele. Egy óli rányzat mozdulattal beledobta a török csónakba. A törökök, hogy a tüzessárkány átrepült, szét mozdultak. A következő pillanatban, mint ha tűziszökök úttel változott volna a csónak, aztán meg háromöles lángcsapot fel nagypuffanással közöttük. A török csónak fálborult. — A hat török hat felé kaphatott csont bele a tengérbe. — Rájta! kiáltott a Gergely. Azon van a szeműk káprázott az elvilland fejntől. Egyik se lehet ott semmit. Időbe tehát, míg Gergely megpillantott az első töröket, amelyik a csónakjukba kapott, sajnagy rántással megcsét kilódította. Gergely rácsapott a kardal. Éreztek, hogy a kardja keményet ért. Üssétek őket! kiáltotta. De a társa is csak fél vakon dolgoztak. Mikor a megtért a szeműk ereje, megcsét látták, ahogy a nerősen birkózik a vízben egy választörökkel. Gergely arra is rávágot, fejnt alálta. A török erre neki fordult. Az öklével úgy jutott a válon Gergelyt, hogy a fiú majd el esett. De a korn meg megcsét kapaszkodotta törökbe. Megragadt a hátúrólanyakát, és belenyomta a vízbe. Tartotta, míg csak úgy barékolt. Vége a harmadik részt izelik fejezetének. Egrít csillagok, harmadik részt izel egyedik fejezet. Ez a Libri Vox felvétel közkincs, felolvassam a Lingertiána. Egrít csillagok, ért a gárdonyi Géza. A Ravoroszlán, izel egyedik fejezet. Egy május idél után három bársonyruhás ola szífiú, és két rövid szoknyás ola szlányjelent meg a héttorony kapuja előtt. Az egyik ifjúnál kopoz volt, az egyik leánynál is. A másik leány tamburint tartott a hónálatt. Az őra zárnyékkon félán mucan áldogált, s talán el is alut volnáltában, ha időnként katonák, nem járnak a kapu alatt. Hogy ez idegeneket meglátta, elég nyűtotta a láncsáját. Mit akartok? Ola szénekesek vagyunk, felált az egyik, a várnagya szeretnék beszélni. Nem lehet. De nekünk kell? Nem lehet. Miért nem lehet? Meghajta, hogy idegent ne bocsássak behodzá. Soka dolga, húrcolkodik. Valami hat katona állt és gugalt a falárnyékában. Öreg cigányasszony jósoltott nekik rostán rázott tarkababból. Az egyik leány, a legkisebbik, bátranod a lépet, és megszólította a cigányasszonyt. Lelaká, az őr nem akar belrezteni. Kődj be valakit veli békhelsz, hogy olyendékot hoztunk. A cigányasszonyéppen valami érdekes jóslatnál tartott. Öt csoporba hoztott a babot, és csavegett a katonáknak. Most elvetődött a szerencsét képe, de nem mondom el addig, mibben nem mégy a békhelsz, és meg nem jelented neki, hogy ola szok vannak itt. A jendékot hoztak. A megszólítottnak már vörös volt a képe a kíváncsisáktól. Egyet vakarintott a tarkóján, aztán fölkelt, és besíletett. Nem telt belé tíz párc újra megjelent a kapuban. Intett az ola szoknak. Kövessetek. És megindult az ola szok előtt. Átvezett őket egy néhány folyoson, majd egy kerten egy malomb mellett, majd újból egy másik kerten, amely óriás levelős alátával volt ele. A katonán leszakított egy fejs alátát, és azon nyersen levelezni kezte. Megkínálta vele a leányokat is. Egyetek marúját. A cigány lány álfogadott egy levelett, s oda kínálta a tersának. Nem kell, kösze nem cserhán. De egyél, jó. Tudom, hogy jó, de mink nem így szoktuk. Hát hogyan? Sóval? Sóval, de legfőképpen rántott csirkével. Az egyik olaztólmácsolta mindig a beszédüket, és mivel, hogy a két lány mindig beszélgetett, és néhány szóra a tolmács elfordult, a leány mindig megszólította. Gergely, mit mond cserhán? Két magas falközött volt az a kert. Kettős vár. Két tornyak közepén külön faláll van összekötve. A tornyok is kettősek belől, majd gyerezt a gergelynek a cigány leány. Egy katona beszélt a egyszer a kocsmában, ahol az élj elháltunk, a tornyok tönve vannak aranyjal, ez üsttál. Ő már sőpört ottan, és benézett a kulcsukan. Azért törzé ezt annyikatona, felelt a búsa Jancsi. A fiúk különben izgatott volt, hol elpirult, hol el sápat, és minden felén nézett, hallgatódzott. Elérték a bék hajléket. Nem is volt több ház belől a falmentén, csak az a sok vastag ágyú, minden ötven lépésre egy. Mely lehetük a rosszásgól jó gúlába rakottan. A bék udvar a tele volt ládával, meg egy piros vászomból készült csátor részeivel. Fegyverek, tábori bútorok, és szőnyegek hevertek szanaszél a kavicson, meg a gondozott virágágyakon. Aki innen állmegy, bizanyára nem találkozik azzal, aki a helyébe költözik. Tisztizenöt katonan rakodott a ládákba. A bék ott átközöttük, és ő is sa látá tevet nyelsen, rántott csirkenél kül. Fére hívta az olazokat a bártya falmentén. Egy kifelé néző vastagágyunak a kerekére őlt, és ortsal átázz ott tovább. — Na, mit akartok? — kereszte Jókedvően. Gergely előállt. A kalapját a kezében tart a szólott törekül. — Uram, mink ola szénekesek vagyunk. Az éjjel itt halásztunk a vár alatt. Tudad uram, szegények vagyunk, hát esténként halásztunk el. Hanem az éjjel nem csak halat fogtunk, ahogy kihúztok a hálót valami megcsillanik benne. Nézzük, mi csoda, hát egy gyönyörű aranytárnyér. — Mi a manó? — Az uram, néz itt van, láttál le valahasszabbet ennél. A kevlében jult, és egy kis aranytárnyért vettelő, amelynek a közepén remekről kivert görög isten alakok donbarottak. — Mas allah! — rebegte a bég, s a szeme a gyönyörűségtől elmerett. — Magunk se láttunk ehhez hasonlót, — folytatta Gergely. — Azon gondolkoztunk, hogy mihez fogjunk vele. — Ha eladjuk, kránk fogják, hogy lobtuk, — és isten tudja, mi csoda bajba kerülünk. — Ha nem adjuk el, mit érannak a tányér, — aki nek nincs mit ennél belőle. — A bég ide oda forgatta a tányért, — és meg is emelgette. — No, és miért hoztátok éppen nekem? — Éppen azt akarom elmondani nadságos uram. — Ahogy ott tűnöttünk, eszünk bejút, — hogy raboskodik itt a hét toranyban egy útevünk, — valami magyar úr. — kicsikoromban én az ötsémmel egy út rabja voltam annak az úrnak. — És jól bánt veletek? — Tanított bennünket és úgy szeretett, — mint a saját fiait. — Hát arra gondoltunk, hogy megkérünk téged, — enged meg, hogy Danol hassung neki egyet. — Hát ezért hoztátok nekem a tányérat? — Ezért. — És jól tudtok dalolni? — Hát Danol jatok egyet. — Az öt alaszt mindjárt körbál. — Kettem megpendítik a koboszt, — és egyszeriben rákezdik. — Mamma, mamma, orra múalja, — orra múalja, — de ziótál ka oza, — kell lort a csiztá. — A két leány dala, — mint két hegedű hang, — gergelyé, jancsíé, — mint két fóla, — megselyé, — mint valami gordonka. — A bég abba hagyta a salátelvést is, — tányér bámulást is, — szinte lehetett látni, — hogy nől a füle. — Angyalok vagy doktivag gyinek, — az igány leány kipendült a középre, — s a tamburint zörget ve írget forgotta végelött. — A bég felkelt. — Elnéznélek benne teget három nap, három éjjel. — De nekem holnap reggel magyarországba kell indulnom, — csatlakozatok hozzám, — akár így csatlakoztok hozzám, akár az úton, — én amig velem lesztek, — jól tartalak benne teget, — pénzt is adok, — soha többé semmi gondotok — mondott a gergely, — ezen tanácskoznunk el, — de előbb ha megengedeld, amit kértünk, — szívesen, de kihez is akartok ti menni? — török bálint úrhoz, — a bég kedvetlenül terjesztett el tenyerét maga elé, — török höz, — bajos, — én most a mázsásban van. — mit jod a mázsásban? — kérdezt a gergely. A bég mindazon által teljesített az olazok kívánságát. Rábizta őket egy katonájára, — s megparancsolta a katonának, hogy bálint úrat, ha van kedve, ha nincs, kik eltenni az udvarra, mert az olazok danolni akarnak neki. A belsővár kapuja is megnélt, annak az udvara már alig nagyobb a pesti erzsébet térnél. A kédsakkozó akkor is ott tült a platánfalatt, múri is ott nézte a játékosokat, sőt majládi sot lebzselt, csak éppen a máses bilincs cserélt gazdát. Az öt olazt megállították a kapuban, míg bálint úrat elővezetik. Ki hozták a ketrezből. Két katona a bilincsét emelte, hogy járhasson. Kitedtek egy keményfaszéket az udvar közepére, arra ültették bálint úrat. Még szép, hogy az árnyék batették. Ott aztán megültetett az öreg, de nem is tudott valamag mozdulni a karnivastak vasláncban. Hát ült. Nem tudtam, mert ültették oda. A nyári kendervászon ruhája volt rajta. A fején nem volt csüveg, csak a sörénnyénőt, nagy, fehérhaja. Két kezét a bilincs lehúzták szét két oldalára. Ötven fontot nyomott az a két bilincs, erültlen öreg kárjai nem birták emelni, és sápat volt az arca is szembedő. Jöhetek, mondta a katona az énekeseknek. Jönnek is a kapuból, megállnak sorjában egymás mellett, alig ötlépés nyire bálint úr elött. A sakkozó, kisabba hagyják a játékot. Mi lesz itt? Hiszen ez pompás múladság, ola szénekesek a hét toronyban. Odasorrakoznak bálint úr mögé, s várják a dalt, s különösen a kétlánytáncát. A fiatalabik nem alasz, vélja herceg. Száz közül is megismerni, hogy cigány, felelt a majlád. Hanem a többi az alasz. Véletlenül csak ugyan barnak voltak valamennyien. A haját válassabb, gergája legnyúlánkabb, Jancsia legfeketépszemű. Év a dióolája volt megbarnítva. A haját frigiai, pirosabb katakarta, mint valamennyi ét. Az öt alasz csak állt. No, éne kejetek hát, mondotta a katona. Hanem bizazok csak álltak, merőn és halaványan. A legifjabbik ola szarcán végig csordult a köny, a másikén is. Dalojatok hát, ebbatt a szoltrájuk a török. A legfiatalabb erre előre tántorodott, odaomlott a lánszokon ülőra belé és átölált a lábát. Apám, édes apám. Vége a harmadik rész 11. fejezetének. Egrít csillagok, harmadik rész 12. fejezet. Ez a Libri Vox felvétel közkincs, felolvassam Alingert Diana. Egrít csillagok, írt a Gárdanyi Géza. A raboroszlán, 11. fejezet. A jedikulától egy nyilvővésnyire az örménk kórház mögött egy kis napszámos kocsmál egy magában. Kerti lakás lehetett az valamikor valami szép márvány nyeraló még abban az időben, mikor Konstantinápolyt Vizáncnak hívták. De ha aj, az idő meg a földreng és meglazítja a márvány kockákat is, letördelé a teraszok alabástrombalűztréét, az ablakok kővirágait. Féremozdítja a lépcsőket és dudvá tültet az alapok hasadékába. A nyarolóból kurta kocsmalett. Jártod a mindenféle nép, sa gazda, akinek Mélciá décz volt a kereszneve mellékesen orgazdasággal is foglalkozott. Oda vezette a cigány, ami fiataljainkat. Mélciá décz adott nekik szállást, olazruhát, aranytányért, persze jó pénzen. Hogy a héttórolyban nem úgy sikerült a produkció, mint azt szerették valna, ami fiataljaink csak nem bajba kerültek. A katonaroktól jelentette a bégnek, hogy az olazok valami rokonfélék, mert igen sírnak a rabkörül. Azonban a bég nem sokat törődött már akkor a jadikulával. A magyarországi kerület törökül viláját foglalkoztotta az eszének minden kerekét. A jadikulában ő is csak rabbolt. Bent kellett lakni a falak között, és évenként csupán egyszer lépedet királyta, hogy imádkozháson az áll szopiát emplomban. Számár vagy, bődült a katonára. Azok az olazok rabjai voltak annak az órnak, most pelig az én rabjai-m. Éppen a kalamári sátak arta a ládába tenni. Kivant a kalamári soldalából egy nád tollat, és a tintáspondjába nyomta. Egy tennyi ennyi kis pergamendera bryd néhány sortért, és ágyműtott a hüledező katonának. Nesze, adod az olazoknak, és kisért ki őket a kapun. Semmi bántódásuk ne legyen. Gergely persze elolvast az írást azonnal, amint a markába nyomták. Ez volt benne. Ott olazének, és az én seregemhez tartozik. Ezt a temel szüket attam nekik, hogy senki őket ne bánca, mikor mellettem nincsenek, veli bég. Gergely letette az írást örönmel. Ránézett a katonára. Hol látta az tabagojárcot? Hol? Hát bizonyotti volt ők egyánval az előbb éstén agarögnél, a mindenféle napszámos és hajós között. Látszik is az óra pirosságán, hogy a vállottak padjára kerül, ha majdán eljut mohamet próféta elé. Eljössze te is a béggel, kérdezi Gergely, amint kifelej mennek a kapun, és egy ezüst tallért nyom a markába. Nem, felelje katona, a tallértől megvidámulva. A bék csak akna furókat, visz meg Deliket, az én uram, honnaptól fogva Izma illbég. De ő még nem itt lakik? Nem, amat lakik abban a batzülős házban. És egy batzülővel befuttatott házra mutatot, amely hát talne képült a régi bizáns várfalának, talán annak a köveiből is építették. Estére ott itt a mára bagol, az ezüst tallért a görögnél. A mi ifjáink azon az esténe csinos kis márvány szobában vacsoráztak, riskeses hűrű húst ettek, és közben már tanácskoztak, hogy a béggel térjenek a hazájukban, vagy csak magukban. Mert ugye veszedelem a sarkukat tiporja, az bizonyos, hogy bálinturat meg nem szabadítják, az még bizonyosabb. A béggel kell visszaternünk, vele te Gergely, mert ne danoljak neki, dörmogat megcséi. Danoljon neki a durrogó istennyila. Hát, akkor reketséget színlázz, felállt a Gergely. Mért ne danoljak neki? Nem az mondja a közmondás is, hogy alkinak a szekerénülsz, annak a notáját fújjad. Ha az megtudják oda haza, hogy mink törököt mulattattunk, mért ne, itten danolunk neki, ott ha meg majd táncoltatjuk. Jancsi nem eledett a beszélgetésükbe. Maga elébámuldozott, és kigyöngyöztek a könnyei. Gergely a válláratetta a kezét. Ne sírj, Jancsi-kem, hiszen az alánc nem örökös, meg lehát honap leveszik róla. Nem is beszélhettem apámmal, csak éppen, hogy ferkót kérdezte, arra feleltem. Azt mondtam neki otthon maradt, hogy helyi nálpusztulak az útan, maradjon egy gyermeke anyámnak. Hálgattak, és részvét telnéztek reál. De mi csod a bolond vagyok én, folytatta Jancsi. Maskorának öltözve lophakodok behozzá, holott rendesúton is meglátogat hattam volna. A történtek után be mehetek-e, legalább a pénzt hattam volna oda neki. A cigány lengy fogta a tálat, és kivitte. A szabába besütött a hold, és elhalványított a mécsös világát. Még egy valamit megkéne próbálni, szólatt meg Gergely. Még úgy szolván minden pénzünk megvan. Nálad Jancsi ezer arany, én nálom 300. Mert csényel van annyi, amivel hazajuthatunk, évánál is. A leán visszatért. Nem nézítek meg a bagój törököt. Olyan részeg már, hogy lefordult a székről. Sárközi a törököltségén iszik, de ő még nem részeg. Magyival kockáznak. Azonban, hogy csak maga nevetett, ő is abba hagyta. Leült a gyékeire a többi közé, és az állata könnyökére támastotta. Évált bámulta. Az új bég, mondott a Gergely, bizonyára kap a pénzen. Csak úgy kap, mint a többi. Hát hasz tehátne valamit. A pénz minden lakatnak kulcsabolt mindenkor. Ég mindent odaadok, amin állam van, felállt Jancsi. Az életemet is odaadnám. Hát akkor merészejünk meg egy utolsó próbát. Hogyan juthatsz be jel a békhez? Letartóztat, vetette oda megcséi. Meghalgat, el is fogadja a pénzt, de te is ott maradsz. De nem vagyok én olyan golyhó, nem a magam bőrében megyek hozzá. Hát, felálltozok török katonának. Jancsi megragadta a Gergely kezét. Megtennéd Gergely, megtennéd. Már teszem is, felállta Gergely. Fölkált és beszólította milciál rész gazdát. Gazda, mondotta, nekem egy török katonai ruha kellene. Olyan, ami ett a hét tornykatonáig viselnek. A görög végig dörsölte fekete bokor szakállát. Megszokta már, hogy a vendégei állőltözéket viselnek, de azt is megszokta, hogy minden nap két-három arany pendültőlük. Ördög vigyályoket, akár rablók, akár tolvajok, a fő az, hogy gyól megfizetnek. Ajánlotta is már nekik, hogy lakjanak a föld alatt való terenben. Hát olyan ruha mégben nincsen, mondotta, hogy ugyorgatva. De van itt egy részek török, arról elehet venni a turbál meg a köpönyeget. Így nem szakál is kellene. Van bőven. De nekem éppen olyan szakál kell, mint azért a katonájé. Akad olyan is. És kifordult, alig ötpezmól a mindenféle kész szakállal fekete szőrel és ragasztóval tért vissza. Felragasszsz? Ragaszt fel. Olyanféle kébet mestelked jelnekem, mint azért a rökké. Leült. Így töranyba kerül. Hogy ne ismárném, felelt a görök. Topsi volt. Mit tudsz róla? Tusko, vizetiszik, víz is az esze. Én is se tud. A többit is se tud. Legféle volvasni, ha tudnak. De az úgy hány a veti magát, mint a szultálova, na ha az is többet tudnál állánál. Ha nem bezeg, mikor egy magánál nagyobb fátlát hajlong, mint a kender szélfugáskor. Volt már hatban? Így töranybáral. Ezt ergom alatt meg is botoszták. Ezt erint gyáva? Gyáva is ostoba. Vizellnőt ember lehet a más. Gergely a ragasztótó jobbra is barrafint orgatt az orszáját. De akkor már úgy el volt változva, hogy megcséj majd felfordult nevettében. A görök előkerítette a túlbánt a hanjárt meg a köpönyeget is. Allaha emanet olun, mondta Gergely tréfesen hajlongva. El akartek kísérni, megcséjtengette magam ellé. Jancsi ütközben átadta neki az aranyait. Gergely egyet gondolt, Jancsi tis vissza küldte. Csak megcséj maradt vele. Te is, mondod te neki, távalabról kíséri. Ne sajtsék, hogy össze tartozunk. Fél óra nem telt belé, ott ált a bék háza előtt. Megzörditett a kapu résztány érát. A kapu nézőjükán egy vénkappan arca jelent meg. Mit akarsz? Baj van. A kappan eltünt. Gergely visszavonult. Tudta, hogy a kappa megint meg fog jelenni. De azt is tudta, hogyha senkit cset alál az ajtóban, senkinek se adhatját a bék kérdéseit. Kénytelen lesz visszatérni a békhez és megmondani, hogy a katona már eltünt. A bék majd forgolódik, morgolódik, végre is kifogbújni, és megyen a hét toronyba. Gergely elsét ált a hét torony felé. Adrinápolyi kapu nevel, így nevezték a hét torony északi kapuját, a kapu zárva volt, az őra kapu kövön gugalt és alut. A fejje felölt hitvány olaj lámpárséget a falborki nyúló vaslódan. Körös körül csöndesség. Megcsei 30-40 lépés nyire követte Gergelyt, és hogy az megállott, ő is megállt. Talán azért is állott Gergely a lámpás világoszságában, hogy megcsei láthassa. A percek lassan múltak. Gergely magában szitta a török időt, hogy milyen lomhányjár. És mivel, hogy ember és bogár csak a fényességet nézi a sötétben, Gergely is az olaj lámpásra fordította a szemét. Na, megőszülök, mikor a kimászik az a bég. Mormakta magában. Szegén jó, Dalia. Te kedves szép csillaga a magyar dicsőségnek. Nem fogsz te megőszülni soha. Vajon milyen arcán néznél a jövő tükrébe, ha most előttet föllebb enne valami égi kész, és cse látnád magadat rabbilincsben, éppen ezen a helyen. S látnád a török hóhért, amint ezen a rostes lámpa vason neked bokrozzál kötelet. Az utca csendjében kapu dörrenés hallatszott. Gergely megrezzent. Elindulcsébesen a dörrenés irányába. A bég jött. Egy magában jött. Köpenyegébe volt burkolódzva, s a fején magasra kalácsozott urbán fehér lett. Gergely megállt egy percra. Hallgatódzott, hogy a neval aki a bégkel. Nem jött senki. Akkor elérsietett a bégnek. Uram! Szólott. Uram! Szólottör a katonai szalutálással. Nem veli bék hivattéged. Én csalta lakj egy igen fontos ügyben. A bég visszahő költ, a kardjához kapott. Kivagy te? Gergely is a kardjához nyult, kivanta, és markalattan nyújtotta a bégnek. Fogthals gondolod, hogy tartanott keltőlem. A bég visszat asította a kardját a hüveibe. Gergely is. Több jött hozok neked, mondta Gergely. Kiemelta a pénzerszacskót a köpönyeg a belsősebéből, és mert csördítette az aranyakat. Fogadt bevezetésül. A bég a tenyerébetette a súlyerszacskót, de aztán visszahadta. Előbb tudnom kell ki vagy, és mit akarsz. És ő is a házárnyékába lépett. Kőpad volt ottan. Arra jölt, és figyelmesen nézett Gergelynek az arcába. Gergely szintén a padra jölt. Összefont a kárjait, és időnkint a csípös álszakállát va kargatva, beszélt halkan, és óvatosan. Az én nevem 100 ezer arany, azt hiszem eléggé jó hangzásu név. A bégelmos olyodott. De nem áll néve. Ha mar ki próbálhatod, a teneved azonban szegényember, bár az kétségtelen, hogy jelesvitész vagy, mindenki tudja, hogy Magyarországon is megfordult el a diadalmas hadjáratban. Váthom, hogy ismerz. Hát, hogy röviden végezzünk, de honapreggeltől kezdve várnagy vagy a gyedikulában. Márszóval, rab lesz el te is, csak hogy fizetéses rab. Évenkint egyszer kimelhet szavárosba. És ha allak hosszúra nyújtja az életedet, hát életedben összesen 20-or-30-or látszatod még Konstantinápolyt. Tovább. Rájtad fordul, hogy nagyobb és szabadapsósot válasz magadnak. Hálgatlak. A gyedikulában van egy rab, egy dusgazdag magyar úr, a nagyobb válint. Azt akarod kiszabadítani? Te mondod, de hát ráhajom, hogy azt akarom. Hálgatlak. Veled egy néhány új katona is jön, ha más nem, a szolgáid. Mi történnék, ha te holnap este kihoznát például válinturat, mint ha a szultán hivatna? Naplemente után nem jöhet ki a várnagy se. A szultán parancsára kiőhet, de hát mondjuk nappal jön ki, veled és két katonával. Te már néptelenek. Te a két katonát visszaküldöd, és balatokketten válintúrra tovább. De a helyet, hogy a szerályba mennétek, a nevezet rabot egy hajóra vezeted. Egy hajóra, mely a partonál és narancszinű zászolotlenget. Lehet az a hajó gabonaszelító hajó is, bárka is, csónak is. Nincs olyan sok erre felé. Hát mondom, legfejebb ruhát, köpönnyeget változtattok, és lekanyarottok ketten a hajóra. Ilyen röviden? A hajó mi helytel indul, háromszáz aranyolva sódik a markotba, törökül szólva három ezer gurus, vagy is piasztár. Azután akár vízen, akár szárazon, te kirdagba megyünk. Ott egy emberünk várjó luvakkal és ötszáz arany al téged. Az ismét öt ezer gurus. Le megyünk a témbe, és onnan alaszországba, amint az alaszpartra lépünk a tismét ötszáz arany hullamarkotba. Ezer háromszáz. De gondolkodj, te is, az az ember, aki debrecent, szigetvárt és vajdahúnyat várát mondja magájnak, és aki azontul még ura egy királybírtoknak, csak nem az egét tunántulnak, az bizony könnyen kifizeti neked még azt a 99 ezer aranyat is, akár ha a fele vagy anától is kell megválnia. És ha nem kapom meg az első ezredse, akár most is odáldom, ha kívánod. A bék gondolkodva nézett magáli. Gergely vállat volt. Ha azt látnát, hogy megcsalunk, pedig olyan magyar még nem láttál a kicsalna, hát akkor még mindig lesz időd rá fogni török bállintra, hogy megszögött, és hogy te utána mentél egymagad, és a hajón fogtad el. Akár a hajóról hozod vissza, akár a földről neked fognak hinni, mert visszahoztad. A bék gondolkodott. Hát jó, szólát megvégtére. Holnap alkonyat előtt egy órával legyen az a sárgazászós hajó egy nyillövésnyire a héttoronytól, de már a parton vári. Miről ismerlek meg. Ha az arcomról nem ismernél, ember hát néz meg az arcomat, hiszen süt a hold világ, a turbánom szintén sárga lesz, kénzint sárga. Megismerhetsz. Egy órával nap lement előtt. Pontizen egy órakor, felette gergely. Mert a török időszámíterszerény nap nyugta korvan tizenkét óra. Én fél volt, mikor gergely visszatért megcsajivel. Itt van a még a bagojképű török, kérdeztel, hogy a kocsmába belépett. A török felte milciádész. Megtehetett, hogy holnap 11 óráig aludjon. Meg, felette a kocsmáros, és poharat vett elő. Vizet öntött bele, és valami fehér port kevert el benné. A porral olvátt, mint a só. Sverázt a törököt. Hé bajguk, haza is gondolj. A török felemelte a fejét, és zavarosztam meg kell nézett maga elé. Ásított. Na, idd meg ezt az egy pohár vizet, a török rá se nézett a pohárra, csak kinyújtotta a kezét. Fölhajtotta. Ismét maga elé nézett. Megmozdult, hogy feltápászkodjon, de megint csak visszahanyatlott. Gergé jött a ranyat nyomott a kocsmárosnak a markába. Nyugot lehet, mondta milciádész. Eszínen el nem mozdul, akár holnap estik se. Hajót könnyű volt bérelniük. Egy négy gyerevezés görök hajót választottak az arany körben, amely Konstantinápolyból egy napi út. Attak neki narany színűzászlót és két aranyfoglalót. Lél után jókor ott át már a hajó, ahhova Gergé vezette. Napennyészet előtt két órával felmondta az ázlót. Gergé azután a kocsmába sietett. Felszavarták az álmából a törököt. Azt mondták neki, hogy az aga narany színűzászós hajó elérendelte. Áljon ott a parton. A török még mindig kábult volt. Sárközi nekkelet vezetnie. Ment a jambor, tántorgott a sárgaturbánban. A se tudta reggel van-e, öste van-e. Csak annyit jegyzett meg, hogy a bégo darendelt a partra valami hajó elé. Gergéig szanaszét egymástól távolacskán lappangtak utána. Ha elfogodta a bég az ajánlatot, akkor, amint a hajóra lép, ők is azon alott teremnek. Ha pedig a bég nem mer vagy nem tud silekedni, akkor ámő lesz sa, hogyan értik meg egymást a sárgaturbános agyafival. Az első kérdés az volt, hogy hozzolja a bég török bálintot. Ez csárhánra bízták. Nem közölték vele, hogy bálint urszok és reindul, csak az, hogy a szultán hozzalzetődik, és hogy még egyszer látni akarják. A jel az volt, hogyha megpílantja a béget, a két katonát és bálinturat, fölnyulászkodik az utca sárkan a vatszőlőre, mint hagy le veled akarna szakítani. Esz meg csajik a rübelül ezerlépésnyiről megláthatja, és inthet a társajnak. Ők megint ezerlépésnyiről járkáltak a partfelé. Gergely Derbisnek volt öltözve. Évacigén Ljáinnak, Jáncsi Percsakereskedőnek, Matji Kurt Péceárusnak, Megcsei Halárusnak. Éva ott googolt Matji mellett, és percetevett. Pontosan a kitűzött időben felemelte megcsei a halastálata fejére, és megindult a partfelé. Ez volt a jel. Jáncsi elsepadt. A személytorem könnyek árasztották el, és megindultak egymástól száz két, ez lépésnyire a partfelé. A hajó ott állott. A szél vígan lobogtattal narany színűzászlót. A hajó tulajdonosa egy fiatalgörök hagymakereskedő, a hajó kormányrót jenálolvasgatta a napi szelszeményét. És a hajó előtt ott állott bután a török, a bagojképű. A fején sárgaturbán. Mögötte ott ölt a parton sárközi, és most a lábát az ölt enger vízben. Jön, mondott Jáncsi, gergely mellett el sietve. Istzenem segíts, és reszketett még a lába is. Gergely visszapéllantott. Látta a béget, aminyalok sétáva közeledett a fehérfejű magyar úrral. Mögöttük két dárdás fehérturbános katoná. A bék visszafordult, és valamit mondott a katonáknak. A katonák visszafordultak a héttoronynak. Jáncsi megindult sebeslépésekkal a hajó felé, de amint gergely mellett el akart menni, gergely megrogatta a köpenyegét. Vári. A bék Bálintúrral sétált a parton lefelé nyugattan. Elmentek a kurpereces mellett, a nélkül, hogy akár arra, akár a mellettől ölt igenlányra pillantásra tettek volna. Bálintúrral látszott, hogy ámul és bámul. A bék vidám volt, egyre fecsegett. Lelépkettek a parton. A sárgaturbánostől kapták bállott. A bék abban a pillanatban megfordult. A kardja elővillánt. Visszafelé intetvele. Az után sarsként csapotta sárgaturbános katonára. Leteperta a földre. Ez alatt valami jöttvenkatonra rohantelő a bokrokból és házakból. Először is a turbános katonát kötözték meg, aztán a cigányt. Majd a hajóra ugráltak fel, s te kapták a lábáról a fiatalgörögöt is. Mindenkit megkötöztek, aki csak a hajón volt. Csárhána nagy börgés és lármak közepett a ottermet, és sikoltozva könyörgő csárközíért. Őt is megfogták, és zsinorthetettek a kezére. A nabépen leleszkedett a keresztényváros rész mögött, mikor Gergely a Konstantinasztok már lesz visszafordult. A hívei mindatt lihegtek a nyomában. Porosak voltak, és sápattak. Gergely megtörelte a homlokát, ránézett Jancsira. Na ugye, hogy nem jósíjatni semmivel, és elvegyültek az utcai nép közé. Vége a harmadik rész 12. fejezetének. Egrits illagok, harmadik rész 13. fejezet. Ez a Libri Vox fálvétel közkincs. Felolvassam Alingert Diana. Egrits illagok, ért a kártonyi kéza. A raboroszlán, 13. fejezet. Július közepetályán velé bék mohács saért a szilidárjaival és az ötven aknászával. Valahány szort a rökseregmen budára, vagy a dunántúra, mohács mezeje volt mindig a főállomásuk. Szerették azt a helyet. Szerencsem ezeének nevezték. Maga szulejmán is ott pihen mindig a legnagyobbat. Arra adombra huzott a fel a sátorát, ahol az emlékezetes napon állott. A bék sátora már készen állott, mikor a seregeste felé nagyváratton odaérkezett. A bék előzőrűs megfürdött a dunában, az után kappant vágatott, és mikor a nap leereszkedett kiült a sátora alé. A mező még fehérlet a tömérdeklócsontól. A katonák is egy egy lófejretették a fatállat, úgy ettek. Vigyak voltak. A szagákkal, ami 15-en körül álták a béget, és elmondák a nap jelentésüket. Az után, amelyik elvégeztem mondókáját, leült a bégelé a gyékeny szőnyegre. Együtt szokott mohácson vacsorázni a tisztikar, és ott még a haragosok is összebé küldek. A békhez lovasposta érkezett azon az estén. A szultához indították azzal a hírel, hogy viselgrád már a töröké. Nem is harcajútottak hozzá, hanem hogy a várbeliek vízzetetékét elrontották. Kiszomjasztatták a várat. A benlevők ferdinántól vártak segítséget, de bizony az olyan magyar király, hogy istenre bizza a várait. A madette hát megadta a kulcsat. Csak arra kötött, hogy békésen állban úlhasson. A budaipassa megesküdet rá, hogy nem lesz bántódásuk. De be ezek a népen elmesküdet meg. Amint a magyarok lerakták a fegyverta vár közepén, s megindultak fegyvertelenül kifelé, a törökök rájuk rohantak, és lekoloncolták őket. — Na, akkor két nepot pihenünk itt, — mondotta velébék az agának. Már ma alszunk, honlap mulatunk, honlapután indulunk nógrádba. Mert visegrad után az volt ki elölve, hogy meg kell szállaniuk. A törökposta folytatta az útját Konstantinápoly felé, velébék se rege alvásra dölt. Másnapdélben egyetlen egy parancsod adott a béka tisztjeinek. — Estére minenki nálam lesz vacsorára. Van bor, de jó, az olaszó fognak danolni. Vigember volt a bég, szeretetten ninni, és valahány szra a török magyar földre lépett, rakton elfelejtette mohamet profétának a bor tilalmát. — Egy közenbennek valamit itt kos jelenteni valója van, meghalgatod-e? — kérdezt az egyik aga. — Jöhet, felelt a bég jó kedűen. — Egy alacsony rókaszemű szilider lépettelő, a ruhája rongyos, mint valamennyi, a turbán nyalig nagyobb egy gyermek zsöbkendőnél. — Az olaszókról van jelenteni valója a teszolgádnak, mondotta. — Hallgatom, felelt a bég. — Régó tagyanus a telábbot porának az az ötember. — Az első gyánul makorébret, mikor láttam, hogy az egyik olasz papíros darabokkal tisztította többinek a kargyát. — Számár vagy, felelt a bég. Tuthatod, hogy azok gyaurok. Mink felszedjük a papírost, mert lehet, hogy allakneve van valamelyik szereten, de azok a disznók allaknél külélnek, sötéteszüek, s alávalók az állatnál. — A sziléder rendületlenül lát a helyén. — A másik gyánul Sophia telján támadt. Emlékezhet el rá nagyságos bég, hogy Zsákmányas szekerekkel találkoztunk, és az egyik szekér otthevert váldölten az útmellett. — Emlékszem. — A csirkés ketret szét törött, és a csirkék szét futottak. — Egy vénasszony egyre hívta őket, hogy polátyi, polátyi. — Nem hallgattak rá semmi a csirkék, semmi a csukok. — Az görög asszony volt. — Egy törög segíteni akart, szintén kiabál. — Gak, gak, gak. — A baronfi erre se fut össze. — Akkor az egyik fiatal olasz, az a leánképű, elveszítő le a búzáskos arat, és azt keáltja baronfiaknak. — Pipipi, pitye, pitye, pityi kém, pityi kém. — Erre minden baronfiőhozzá futott, még meg is fogott egy csukot, és összecsókolta. — És mi van ebben? — Az uram, hogy egy csuk meg a csirke érted magyarul, de az is ám, aki hívta őket. — A békünk mentett. — Hát, ha olaszul is pipi a csirke, értezt a olaszul? — Olaszul, nem. — Hát, akkor ne beszéltetve. — A szilidar alázatos meghajlás alfogatta a teve címet, folytatta nyugattan. — Hát, mikor Belgrade mellett csikó, cserélt az egyik szilidar, kereledge a neve, valami parasztatta el neki, és tíz aspert fizetett rá a tekatonád. — A csikó azonban olyan bad volt, hogy senkise tudta megülni. — Akkor ez a legvállosabb alaszráugra, mint a pár dúc, és megnyargalta. — A csikó majd össze esett. — Hát, honnan tud az ilyen ola szénekes lavagolni? — A békvállat volt. Talán lovász volt gyermekkorában. — Engedduram, hogy folytassam. — Folytasd. — Az este egy aga jött hozzánk, a legnagyobb termetű aga, aki téletemben láttam. — Mondalga. — Az, ahogy elmegy az olaszok mellett, megáll a nyúlánkel ott, és azt mondja neki. — Nényi, te bornem isza vagy? — Amaz összerendül, és azt felelé rá. — Nem vagyok az. — De istenengem az vagy te, mondja az aga, bornem isza gergely, és tovább beszél hozzá. — Hát nem ismer szengem, megvan még a szép gyűrűd. Használtám a tanács, amit attál, látod már aga vagyok. — Csak hogy nem hajván a nevem, hanem monda. — Nem fog a golyó. — És mit felált az olasz? — Az felelte, nem tudom mit beszélsz, de azt tudom, hogy van egy ember, aki hasonlít rám. — Honnan ismered annak a magyarnak a nevét? — Budán tudtam meg, felelte az aga, minkor törögválintot elfogták, az ő kis éretében volt. — El enye, hogy nem te vagy az? — Igen, hasonlít az rá. Tizaranyat vesztettél vele, hogy nem te vagy. — Na hát, ugye, hogy nem magyart, elefánt. — És mégis az, felelt a szilédárdi adalmasan. Az este meggyőzöttem róla, hogy nem csak ő magyar, hanem valamennyi. Amint a vacsoráhozüstöt állítottak fel, az egyik belemarkolt a bűröpe, és kihúzt a gyökerestőr, hogy a tűznek helyet csináljon. A gyökerekkel egy kopanya is kifordult a földből. Mindazoten azt nézték, és anakottak rajta, hogy töröke vagy magyar. A tesolgád ott feküt mellettük, és aludni látszott. — A tesolgád ért magyarul. — A bég meghorkant, mint a ló. — Hát magyarul beszéltek. — Beszéltek a kutyák. — Azt mondta az a fiatal nyúlánk. Bizonyosan magyar volt ez, mert a török eltemette a maga halottait. Akkor a másik a kezébe vette a kopanyát, és így szolt. Akárki volt eléletedben, a hazáért halltál meg. Szent vagy én nekem. És megcsokolta a kopanyát. Így estelkel ismét a földbe. A béga kardjára csöpott. — Gyeremez gyaur kutyák! De hát mért nem jelentett ezt azonnal, te vízi a kör? Már ralútál uram. — Láncot az állnok kémekre! Hozzátok ide őket! A szilider örömtör adja goharca a rohantál. A bék komorvára kozással néztál dombról, hogyan futgosnak a szilidárak minden felé a sátorok között. Két óra is beletelt még a szilider visszakerült. A homlokáról csurgotta verejték. — Uram, az ola szok? — Hát hol vannak? Megszöktek a kutyák, megszöktek! Vége a harmadik résznek. Egrid csillagok. 4. rész első fejezet. Ez a Libri Vox felvétel közkincs, felolvassam a Lingertiána. Egrid csillagok. Írt a Gárdonyi Géza. Eger veszed elme. Első fejezet. Ha van az égben könyv, amelyben magyarok történetét írják, a következő 8 évet így a gyesztékbele. 1545. A Torokémár Buda, Estergom, Fejérvár, Szeged, Nógrád, 60, Veszprém, Pécs. Csak nem az egész ország. 1546. A Torok 15. Csak ráosztott a magyarországot. A magyarokét csak a felföld maradt, és egykét magyar Austria mellett. 1547. A magyarokat nem csak a Torok nyúzza, hanem az ostrák is. 1548. Luter és Calvin valás az egész országban terjedez. Nem csak a Torok és az ostrák az ellenség, hanem egymásnak is ellensége a magyar. 1549. A Torok mindenszed adó címen, még gyermeket is. 1550. Erdély ellen olá és Torok se regindult. Fráter gyöjt néhány nap alatt 50 ezer embert állított talpra. Az olát megverték, a Torok visszakot rodott. 1551. Izabella kirányé távozott erdéből. Fráter gyöjött orgyilkosok megoldék, és következett az 1552-es esztendő. Már kéterett a Soproni szérva és nyilvta napra forgó, mikor egy napors szelesdél után eltéva a szonyaváros egyik házának a tornácán. Valami külföldre utazó ifjönak válogatott az uraruháiból. Miután nem láttuk őt, meggömböldött, megasszonyosodott. Arszának gyönge, fehér bársonya még leányos, de a kedves macskaszemekben már nem mos olyag a régi pajkosság. Szelid és nyugat okosság az arca. Hát van itt két ruha, mondja a diáknak. És egy viseltes, megy szín kamukoruhát, meg egy köznapi kenderszövetet terít az asztalra. Ez a kamuka még bőmagának, de lehet, hogy egy pár hónak múlva már belenő. Köszönöm, igen, köszönöm, te kintetes asszonyom, rebekte a diák. És arca elverős lett az oromtól. Itt ott igazítok valamit rajta, mondta tovább az asszony. Nodástig úgy is pihen. Aztán a kenderszövetű ruhát tete fel. Ez éppen jó lesz. Az orom akkor viselte ezt, mikor budán járt, mikor a török elfoglalt a budát, és mink a király néval lippára költöztünk. Köszönöm, mondja őről melodiák. Ebben megyek tovább, ezt a porsa fogja. Az asszony belenyolt minden zsebébe. Üres volt valamennyi. De mégis a mellény csücskében érzett valami keményest. Véghogy Pergamen papírost talált a bélés között. Nézi, bontogatja, kiterjeszti. Hát egy ötszögű forma rajz. Mindenféle van alak és pontok. Mi lehet ez, Miklós diák? Valamit teknős béka, ugye? Tenyerére veszi a diák. Csak a marmák fordítja, szemméli hoztasán. Nem teknős béka, mondja. Bár olyan forma? Epílan adban egy kis, hat éves, fekete szemügyerek robok ki a szobából. Az oldalára meg kis aranyozott markolatukard. A hüveje kopottas pirosbásony. Anyám, mondja a gyerek. Aztig érted, hogy trombitát is veszel, aranyos trombitát. Ne háborgas mostan jancsikán, feláli az anya. Ereid le kedves a kertbe, lúcához. Aztán megveszed ez aranyos trombitát? Meg, meg. A gyerek a lába közé fogta a kardot és letrappolt az udvarra, onnan meg a kertbe. Bizez, mondja a diák, a papírost figyelemel szemmélve. Egy várnak a rajza, még pedig eger várá éj. Eger várá éj. Az bizony, tessék nézni. Ez a béka kettős vonal alal van körül húzva. Ez a kettős vonal a fal. A béka feje meg a négy lába, öt kiszög előbb ástja. A végkony van alas négy szögeskékben az épületek. Hát ez a sarlóforma, itt a béka mellett. Külsővár. A más külsővárban, csak két bársgyas, azon két torony. És ez a fekete kapocs, amelyik a sarló közepét a békához köti. Ez a sötét kapu. Mert sötét? Mert a föld alatt van. És ez itt a kapu mellett? Istálló. Ilyen nagy istálló. Nagy kellod a tekintetes asszony. Aztán bizonyosan itt van a kocsi szín, meg a lovászok lakása. A külcsár is itt lakik. És itt a kapu mellett? Ez templom volt. Az a templom, amelyet szent is van királyépítetett. A felét bizony lérom volták, nem is olyan régen. Éppen tízesztendeje. De kár volt. Bizony kár volt, de a templom derekán húztek át az új nagyárkot, és építették ezt a külsővárat. Kellett, mert ez volt a várnak a gyöngel oldala. De hát honnan tudja ezt maga, Miklós? Hogy ne tudnám? Két eztendeig jártam ott iskolába. Mindenki erről beszélt ottan. Akkor építették a sötét kaput is. De itt is van egy kapu, a nyugati aldalan, a patak mellett. Fani telöl is a déli részen. Három kapuja van. Hát ezek a mindenféle piros vonások. Adiák nézte, betűzte a jegyeket. A fejét rázta. Ezek föld alatti útak. Ilyen sok föld alatti út. Sok, de nem mindjárható már. És ezek a négy szügletű szoba félék? Föld alatti termek. Ez iken vissz tartó. Emez meg temető. Temető? A föld alatti útak között. Annak ellennie, mert lám, ide erre a föld alatti útra ez van írva. Halottak útja. Az asszaj megborzongat. Furcsa, mondotta, hogy a halottak a tide temetik. Csak a cholera idején, felállta a diák. Már üteszembe, hogy hallottam áről. Jaj, hogy előbb nem jött Miklós, legalább kéd hittel. Miért szekintetes asszony? Ha előbb ilyen, előbb adom a ruhát. Ha előbb adom a ruhát, előbb megtalálom benne ezt a rajzot. Szegény uram épadament. Egerbe. Hallottam, hogy a török od a fordul. Hiszen éppen azért ment az én uram is egerbe. Csak szegény apám elne ment volna vele. Gondolja csak, 70 eztendős ember. Kezelába fából, és elment az urammal. Harcolni? Hát azért is, de meg azért is, mert van egy jó rég barátja, bálint pap. Az előtt egy eztendővel összekaptak valamin. Még a korszegény anyám is élt. Aztán a pap egerbe költözött dobóhoz. Hát azért ment édesapám, hogy megvékűjön vele. Igen szeretik egymást. Az asszonyek közben felnyitott egy zöldre festet, virágos ládát, nemátságos könyve volt az. Beletette a várrajzát, és kitekintett a kérbe, a fiára, a kiottfutkosott a virágöntöző csalédmellet. Majd csak én valaki egerből, mandotta elgondolkodva. Petőgás várnak a bátja itt lekik, a király embere. Őküldött egy szekér puskaport a várba, meg olyót, mivel, hogy az ötce ott van. Ha követi a hozzá egerből, odaadom neki ezt a rajzot, elküldom az uramnak. Stült és cernát fogott. A kapunkarú hát az ölébe vette. Amint ott beszélgettek tovább, a kapun egy sötétkékmentés emberlépett be, és hogy a kaput vissza behajtja, köszön valakinek. Ne fáradjon tovább, mondja. Bent már, majd delig az odom. Éva fölkelt, a hang ismületlen neki, az ember is. A tornácsra három lépcsön kell fellépni, az időgen ott fölemeli a fejét. Felszemő, barna, testes ember, a bajúsza húszáros. A kezében olyan fél ebot van, ami nővel a falósi birák szoktak járni. Jó napot kívának, köszön fel az asszonynak. Azt mondják, itt lakik tekintet esbor, nem isz a gergely hadnagyurán. Itt lakik, felelé az asszony, de nincs itthon. Hát csak ugyan elment már. El, egerbe. Ennyi, ennyi, csoválta a fejét az ember. De nagyon sajnálom. De talán a felesége is, én vagyok a felesége, tessék bejönni. Az ember föllép a lépcsőn, leveszi a süvegét, és mélyt iszelettel meghajol. Baloktamása nevem, mondja, réfelussinemes vagyok. A meghajlásáról lehetet látni, hogy nem paraszt. Az asszonyája sarse van, kétszéket az asztalalol, és közben bemutatta a diákat. Rézmitlós diák, a bátja a király hadában szolgál, és ismeri az uramat, hát erre jött egy vásáríkocsin, és betért, hogy megpihenjen. Isten eltessen a csém, mondotta a felszemő anélkül, hogy kezett nyújtott volna a diáknak. Lejült és megintegy nézett. A lovásáról jöttem, mondja a térdére csapva, és sok mindenféle dolgam lett volna vele. Többek közt pénzt is hoztam volna neki. Pénzt, kérdi el csodálkozva Eva. Azt mondjak, pénzre van szüksége, hogy egérbe megy, és hogy eladja egy némei arany, és ez is marháját. Nem igen van mi nekünk. Én igen szeretem a gyűrüket, mondja az ember a kezét felemelve. Tíz szab nélszebb gyűrűről agyogott a valkezén. A jobb kezén is lehetett, de azt hanvas bőrkeszt jubolította. Folytatta. És egy gyűnyörű gyűrűje volna többek közt. Van, felált a mosolyogvázasszony. Egy holdas, és csillagos. A holás, és csillagos. A holtobász. A csillagok gyémántok, de honnan tudja ezt bátján? Láthatnám azt a gyűrűt, kérdezt az ember, és hangjára megett. Nem, felált az asszony, mindig a sebében hordozza, valami szerencsé gyűrű az, töröké volt. A kísi anci megint ott csörtetett az udvaron. Egy szökkennéseve a lépcsőn termett, és hogy az idegent megpillantotta, a gyermekek szokott bámulásával nézettre áll. Köszönjt szépen a bácsinak, mondotta az asszony. Tán a hadd nagy úr fia, kérdezte az idegent. De mit is kérdem, hiszen szakasztott mása. És magához vonta a gyereket, megcsókolta. Az anyám valami kellemeten érzés húlámo csapottát. Ó, az anyai szív megérzi, kimien ember, mikor a gyermekihez nyulnak. De csak múló érzésse volt. A következő pillanatval Merel is felette. Még nem veszük meg a trombitát, kérdezte a gyermeke. Fordulok egyet a vásárban, mondotta a diák. Elviszem Jancsít a szekeresemhez, megmutatom neki a kis csikót. Jó, felelte az asszony. Itt egy dénár, vegyen nekit rombitát. De vigyázon rámiklós, te is jancsikám, tudad mit mondott apád. És tamás úrhoz fordult, szomorul a mosolgott. Igen meghagyta, hogy a gyerekre vigyázunk. A gyermek ott ugrált örömében, és elment a diákkal. Az anya még után nukjáltott. A templom közelében járjanak mikrós, mindjárt kimegyünk mink is. Mert már előbb is készült, hogy kimegy a vásárba, hol mi a próságokat akart venni a bécsikeres kedőktől, akik a vásárra lejöttek. Baloktamásuram ezen idő alatt szórakozottam forgatta a süvegét, és kedvetlenül nézett maga elé. Mi hirtucolnak ról? Kérdezte a godalmas szemmel az asszony. Úgyan embérve le a török. Maga mis azt vélem, felelte szórakozottam Baloktamás. Az uram is adza a váltátől lem, hogy a török alig hakkerül az idén eger alá. Szolnakot igen megerősítették tavaly, erősebe gernél. Sokkal erősebb. S ellesik is egerrt az egész felsőország védi. Baloktamásuram fanyarammos olygott. Van egy te tekintetes hadnagyúrnak valami ábrázolatja itthon. Kérdezt a föl pillantva. Van bizony, felelte az asszony. Tavaly föstött el egy démetfestő. Nem mutatnám meg a tekintetes asszony. Sok jót hallottam már a vitész úrról, szeretném ismárni. Hát nem ismerik egymást, kérdeztett csodálkozva Eva. Valamikor, de már régen beszéltem vele. Az asszony bevezette a vendéget a szobába. A szobasötét volt, és levendul a idlattal teljes. Mikor aztán az asszony fölnyította az ablak táblákat, látni lertett, hogy vendék szoba. A földön török szőnyegek, a falmellet medve bőrös divány, az ablaknál írószekrény, könyveszekrény. Sok pergamenkötésű könyv, talán száz is, a falon arz képek, az öregcecei issakos képe barnakorában. Cecei nék ancsalul nézőn aranyhímzetű fejkötőben. A szenei dió farálmába foglalt sárga kristus kép, egy palkos leányarc, és már lette az uraképe. Fiatal véghonyképű barnáember, csak nem cigányosan barna. Nyílt szemeiből vidámesesség sugárzik, a bajusz a pörge, kerek kis puha szakál köríti az állát, a haja válik gomló. Tamásurran figyelmesen nézte a képet, és bólogatott. Szépenber, vagy a mennyi idős. 26 éves. És már ekkora fiúk van. 8 éves házasok vagyunk mi, mosolyog van mennyecske. Gyermekek voltunk, mikor összekerültünk. Tamásur megint a képre nézett. És igaz, hogy Konstantinápolyban is járt a vitészúr. Jár bizony, én is vele voltam. Van egy török ismerősöm, az beszélt róla. Manda vég, óriási ember, a vitészúr igen szíves volt egyszer éránta. Manda vég, soha se hallottam től le ezt a nevet. Persze, szodból logatva Tamásurran, a hajván volt a neve. Éj valalmos olyodott. Hajván? Hogy ne ismernénk? Én is láttam. Tamásur még egyszer felnézett a képre, és nézte hosszan, némán, össze van szemöldökkel, mint ha soha se akarná többi ezt az arcot elfelejteni. A fejvel úgy intégetett neki, mint ha köszönne, aztán az asszonynabólintott, s hátta ment ki az ajtón. Az asszonyn ismét ez a rossz érzés ömlött végig, mind az análtal kik is érte a tornászlép csőig. Az ember mindig a jobbján ment. Ez parasztos volt. Meghajolva köszönt, ez uras volt. Hátta ment ki az ajtón. Ez törökös volt. Az asszonyt nyugdalanság szállotta meg, de csak ha Mark Orholtá is érte magát. Nem illig rosszhat gondolom a szerencsétlenről, mondott a válráshoz visszaülve. Felszemő ember, azért rossz ránézni. S hogy kiőze a nyugdalanságot az elméljéből, dalba fogott. A cseléd dalolta kertben, ő is azt dalolta, és eközben gyorsul jelig az idgatta fel egymás után a meccink a muka ruhára megtágold gombokat. Egy helyen festés is volt, a rapiros sajám cernát keresett. De az eszéből csak nem ment ki a látogató. Ki ez az ember? Kérdezte a ruhát a térdére bocsátva. A gyűrű, az artszkép nézés, hajván emlegetése, a törökösen való távozás. Ki ez az ember? Színe hagya tartszal bámolta bezárt kapura, és erőltette az agyát, hogy feleleted kapjon. Már ismerős volt neki az artsz is, a hang is, de nem tudta honnan. A gyűrű fordult az eszébe. Gergely azt mondta, elviszi, de a hétköznapi mellényébetette. Elvitte el a mellényt. Az asszonya ruhájszekrén hessietet, és kiforgatta, kidabálta a ruhákat. A mellény benne van. Egy tapintásra, valami keménylik benne. A gyűrű. A gyűrű. Még csak papirosba sett a karta. És akkor, mint a felhőnácikázó villám, egy név villán fel az ajában. A homlokára csapott. Jumurják. A cseléd akkor tért vissza a kárből. Látja az asszonyát, amint elhanyatik a szétszórtulák között, a láddálött. Az arca sápat. A szema kivankarikásodva. Tekintetes asszony. Nem fel el. A cseléd körülnéz. Befut a másik szobába is. Rabláscseit. Bégre is kapja az egzetes üveget, és dörzsölni szagoltatja az asszonyal. Az uram veszedelenben van. Ez volt évának az első szava. Hol a gyermek? Igaz elkültem. Ha marak öpönyegemet lucza, gyereünk ilyen csíért. De ilyen betegen tekintetes asszony. Nem vagyok beteg. Felállta az asszony. Pedig olyan sápat volt, mint a halott. Amint öltözve volt, fölkáld és kisihetett a kapun. A veszedelenmérzése megacéroztta az ízmait. Ment rohan tegyenesen a templomnak. Az utcákon jövőmenő városinép nyűsgött. Kociik, tehennek, madzagon sántító disznok, s az állatok között ládákkal, hordókal megrokott valusi emberek. Vásári zajgás. Por, hagymai illat. A cseléd mer a templomnál érte utól. Ráborított a köpönyeget. Egyszer csak előválik a sokatalamból a diák is. Futva és az embereket lögtösveigyekszik hozzájuk és kihált. Szolnakot elfoglalta a pogány. A templom előtt hirdették. Hogy menjek én most már? A gyermekem, kiáltott ráéva. Hol hagyta? Balogur bevitta a templomba. Azt mondta, hogy még őim átkozik, hozzam meg a hirt. Ó, istenem, istenem, vége az országnak. Ha szolnak is török kézben van, eger meg nem állhat. A gyermeke, a gyermeke. Lihek teéva. S rohant fel a lépcsőn. Be a sokaság között a főajtón. A gyermekem, kiáltoz a foldok olva. A gyermekem. Bentépen litányiáztak. S a környegbieli Német parasztok, ha sokba én nekelték a Német litányiát. Krisztus, hőre unsz. Krisztus, ehőre unsz. Her, embármedik, unszher. Az a szanyörült kénysikolt az rohantát rajtuk. Jancsi, kiáltotta. Jancsi, fiam. De a kis jancsi nem felett egyik padból se. Végül a negyedik rész első fejezetének.