 מכן ומכן מחברת חמישית חלק ראשון This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem מכן ומכן מעט יוסף חיים ברנר, מחברת חמישית, כתוב בעת עופרת, חלק ראשון שאלת הקיום של המחרישה עמדה לפרק את הסכום שהניח תומרקין ביסודו אכלו שני החודשים הראשונים והאיתון הציוני, בראשית החודש השלישי להופעתו, עמד אל מול פני המשבר צריך היה לפנות לעזרה, זו הייתה דעת האדמיניסטרטו מרקלינשטיין יהודי פשוט, לא זכן וקרחת לא גדולה, לא בראשו ששנות מגורב בארץ ישראל היו כבר כ-20 שנה ו-10 שנים מהן היה קולקטור להגרלת שטרות אחרה וחירי חזיק בדאזר בין חופשי, העוזר הראשי במערכת מי שברוסיה היה שמו יודלין, ורק לפני שנתיים פועל במושב הגלילית ו-2 חודשים רצופים אוכז במכרישה ממש על דרכם עמדתי אני, המשתתף הכבוע, החצי פובליציסט והחצי בלאטריסט של המכרישה, שהתנגדתי אני טענתי מעום כדלי בלמור, להעלפים האחדים יהודים שיש נם פה שעברית מבינים מהם עשרה למאה, הן מספיקים העיתונים היוצאים פה די ויותר מדי, ואם אנו הקיצוניים רוצים בעיתון משלנו לא אכפת עם גיליון אחד ממנו יצא לא פעמיים בשבוע אלא פעם אחת בחודש, ובלבד שיצא בחוכות עצמנו ככה טענתי, כינוי הספרותי כפי שהזכרתי כבר במכברת שלפני הקודמת היה עובד עיצות וכשמו כן הוא, לא התפקד מנסטרטו באחת האישיבות שדנו בא בשאלה הקשה בזכות הקיום של עיתוננו כמו שהיה בן חופשי, שדיבורו העברי היה קצת לא חופשי אומר בטעות במקום אפשרות הקיום האורך והמול בעצמו שהיה עצמנו בבחינת סייפה וספרה מאחר שהשקיע את כל נדוניי תשתו השנייה בעסק איש בעל הסקלה לא מרובה, אבל שמבאת למשקפיו התחיל ההיגיון מיום ליום להציץ בכל תקפותו ושבו כמובן הייתה כמעט תלויה החלטת הדבר היו לו כפי שנראה לאדמניסטרטו טלנים מיוחדים בדבר, ופסח על שתי הסייפים המערכת והאדמניסטרציה של המכרשה היו בחדר אחד גדול, כמעט רק, בין שני חלונות ודלת אחת הראיתים, שני השולחנות וששת הכיסאות היו לו מינוסך רוקוקו ולא מינוסך מודרן וספרים אבים ולקסיקונים כבדים לא היו חלל בנמצא הכל עשה רושם של דבר חדש בלי סבל ירושה בקרם זווית מימין היו צבורים חבילות חבילות של גיליונות המכרשה קיר אישמות וניארות ובקרם זווית משמאל אצל שולחן האדמניסטרציה שעליו היו מונחים מספריים, חוטים, קריכות שניים שלושה גיליונות מקופלים ודבק התגוללו ניארות אבים לחבישת צרורות שולחן המערכת, שהתקשת ממעלה בקסתות ומספגים ומתחת בסל, היה משומה מרוחק מן החלונות ומאורם היה בוקר יפואי, בין חופשי, התנודד ראשון במערכת פעם חיתט בסקרנות בתיק האורך שנשכח על השולחן מהתמול, אגב תרדה ופעם קרה בעין אחת, בדילוג, בהארות, בריאתה ויתנועות סיכרון ללימודי הישיבה הטלזית את כתב היד שחוצה משם, מנתיק, שלא ברשות על זר הראשי קרה, שאלה קטנה יחשבו נוח שלו למנו ומאלה, את האקדמה אני מוכל לו עובד עיצות בלי אקדמה, כגוף בלי נשמה, ובכן אינו בקי במספרים, ואינו מומחה איש לא מפקפק בזה אבל זאת יודע אני ויודע כל איש היה קצת בארץ ואינו רוצה ואינו יכול לעבר את עיני עצמו ועיני אחרים קילמרות כל המאמרים המדעיים של הבקעים במספרים ובקילומטרים ושל המומחים הגדולים מן הירחונים למדע פלסטינה על עתידות ארץ ישראל ועל אפשרותה לקבל אלפים ורבבות מבני אמנו הגולים הרי אין דעזו צריכה להתקבל אפילו בתור שקר מוסכם בן חופשי איבה ספתיו על הסגנון אני משך כמו מזהפת ושמח על סימן השאלה שמצא תומר כי עיני כבר נעץ כאן איפרונו הכחול הוא השתהל וחזר להתנוער המומחים אומרים הכל המומחים מידים שהארץ נפלאה היא בכוח משובחה בכל המעלות אני אינים מומחה ואיני יודע שוב, ברבו, עובד עיצות מודיע לאמת ולמד זאת גם אני יודע הארץ היא קטנה ומיושבת בעלים שאינם רוצים ואינם צריכים כלל לא לעוזבה ולא למוכרה אנחנו מיעוט הדמיעוט הבא כיום הזה אמנם לא מיעוט קטן כזה על פי אחוזים למאה כי בכל הארצות הגדולות אבל זה לא ינחמנו סוף סוף בכל הארץ הזאת עם כל הספרדים ואם כל זקני ירושלים אפילו כמעט אלף איש איזה שליש ממספרינו בברשה את ניו יורק לא הזכיר זו היה כמות והיכות על ערך בני היישוב הישן הלא אין להרבות מדברים חלעת המינה אנושי הפרזהה לא מצד ההוויה אין בכלל לבדל בין בריות לבריות בין חיים לחיים בין ישן וחדש אותות של טימחון והתפיסה מתוך כך נסתה פניה פתאומית אל האדמיניסטרטור ניו האדמיניסטרטור שטיפל בדבר מה אצל של חנו ענה על הנו ברוגזה הוא עדיין לא היה בפוסטה נסתתמו הטענות לפי שעה ולא נשאר אלא לקרוא הלא אבל גם הלא לא היה מעניין מן ההתחלה קודת ההשקפה האנושית הציברית היה כתוב הלא ודאי שלבני היישוב הישן רק ערך שלילי דברים בעלמה בלי פקטים בלי חלום עולם גם בני ישובינו החדש אינם מסלטה של האומה שוטטו בחוצות פתח טיפה בואו לרחובות הוא לראשון אשר צעיריהן יצאון ותראו הרי שלה את הטען על מה להראות ולומר ניצחון מדברים על קניות חדשות אבל המדברים המנהיגים בעצמם יודעים כי היו כבר יהודים אחדים שבאו עם צרוע כסף ורצו לקנות ולא קנו מפני מה? מפני שקניאת אדמה נושבת ואם לא ישיבה צפופה ואם לא מעובדת קראוי מחמת אצלות ודי חדוך יושביה אינם מן הדברים האפשרים ביותר ואת האגיטציה של ההתענות האנטישמית כנגדנו לא הזכיר אפשר שסוף סוף יקנו בכל זאת בנס עוד איזה חלקות קטנתנות פה ושם ותהיין עלנו עוד עמות אחדות אבל מה זה אומר והאם זה אומר כי יש לנו תקווה להיות בעלים למשק כפרי לאומי ולוג גם מצומצה האם זה אומר כי יש לנו תקווה להיות פה בזמן מן הזמנים הרוב באיזה אופן באיזה דרך הטבע נעשה מעשרה אחוזים חמישים ואחד אחוזים לא בזה ברוב לא יאמין איש מאלה הצריחים להאמין בין חוף שנפסק אצל האבל שבראש הפסוקים אבל מה זה אומר הופנה גם הוא באבל אל האדמיניסטרטון אבל אם יהיה ומבטיח הנשאל ענה בחכה של מיוחל אדון אין מקנים דבר שלא בא לעולם אבל להבטיח להבטיח אייפ בן חוף שיאם על כתב היעד המונח לפניו ודחף אותו מבלי מיסים הגע בעצמך אדון קליינשטיין מקורות אחרים אבל לא אין לי ואם אין לי אישה וילדים צריך אני מה היום כבר העשירי בחודש כמה מגיע לך כל ה-40 בעד החודש שעבר קיבלתי בסך הכל עשרה פרק עם יותר לא פרה אדון קליינשטיין התחפש למתנצל אם הגיליונות אינם יוצאים כסדרם אמנם רעזו אינה גדולה בגיליונות יוצאים, מפסדים עיקר הרבה צריך להיות לא מהגיליונות היוצאים כי עם ממקום אחר זוהי טענתו מאז אבל הסדר צריך להיות סדר איתון שצריך לצאת פעמיים בשבוע וברבי בשבת עוד אין הגיליון הראשון מה מה יהודי נומר שבשבילו האדמניסטרטור יותר טוב עם הגיליון מאחר על ידי זה הוא פתור מהעבודת המשלוח מילה את ההלצה או קצת הלזו יבלה הוא קליינשטן בשתיקה מה שיותר ההוא שאין מאומה נכנס לקופה וחזר הדין איך תהיה הכנסה לקופה עם אין גיליונות מהגל קסמים וזהו איתון עברי הוא סדרה כשנותנים הנוסקריפט אין המדפיס רוצה להדפיס דורש כסף או שהוא כבר מתרצה להדפיס דווקא היום אין חרת אינותנים לו מה נוסקריפט מבית התפוס היו כבר פעמיים המסדרים עומדים בטל הרזר הראשי נתן אין זה אומה מגיליון הניאר אמונך לפנר ואמר בתון של אחראי בעד הכלגול מה רוצה הדוני כל הגיליון מסודר חסר רק על המשמר אבל אין על עודות מה לכתוב אין על מה לכתוב לגלה מניסטרטור בחימה גלויה ובאותה את עוברים בשיקה על כאן בה שם ההרח הגדול הנדוון מובן באופן זה לא יהיה לעולם על מה לכתוב אבל אם זה שלחם אין על מה לכתוב לא חדשי מחוס איריניין נקדישו על המשמר של הגיליון העבר סחוק להגיד להבמה החובבית אפיש איזו הגודה כביכול מציגה לפעמים דרמה שמתומר מחיי הארץ למשוך את הספרדים אלינו גם זה לא עוד פעם דרמה עוד מנגלות ומחיי הגלות עוד פעם בשביל המאה הגרים הדובר למד כמתפלא על עצמו אדון קלינגשטן באמת לא היה דרכו להתערב בעניינים שאינם שיחים לו מה לא דרמה נמה עולם מכיוון שהרעיון והוא בא לא התחרת בדיעבד אבל הדבר נגע בבין חופשי למה זה מחזיק טובה לעצמו על החוכמה הגדולה שרמר כאילו חוכמתוי בעוד שהוא הוא בן חופשי אשר הביא את המחשבות הללו ובהרחבה באור בגיליון העבר ולא על המשמר חלקו של ההורך כמו שהוא איל זה להרבב את היוצרות כי אם באובדות וחזיונות הוא הוא נפל על חברי העגודה שאין בהם יודע מילה עברית וכולם ממלים את תפקידיהם הגלותיים כגויים ולמה זה עוד לא חלום במהרה הצריך יהיה לקרוא מלחמה עוד יותר גדולה אומרים שיש יהודי אונגרי הרוצה להציב בקרוב חזיון ז'רגוני הו הו על אלי יתי עדו לאלי יראה נחת זרעו ומללים עם הספרדנו הכינו טוב עם בעלי טובות כאלה באו עליהם להסכילה המעט מאכינו ספרדים הז'רגון שלהם שהם הולכים ועוזבים אותו תחת השפעת תנועת התחייה הו הו הוא יכתוב ומה שנוגע למאמר על עודות ההורח החשוב גם כן הצדק איתו את בין חופשי אומרים אמנם שההורח באמת אין או פזרן גדול כמו שמראים העיתונים ולכינם יוצאת מן הכלל אבל פתור בלכלום יפשר והוא בין חופשי עשה בכל זאת את חוותו ואמר לטומרקין ולא עוד אלא שבער לו כי נחוץ שהמאמר על עודות ההורח יבוא בהמחרישה עוד בטרם שיגישו לו הממורנדום על דבר המחרישה אבל טומרקין משתמט ואינו כותב לא את הממורנדום ולא את על המשמר מסתפק על זה שהוא עומד על המשמר אצל אשתו היא באמת נוסעת היום ניתוחר האדמיניסטרטור ובכן הלא עליו ללכת כרגע על הפוסטה הלא מיד יבוא בוודאי לקרוא את בסרו להוצאות הדרך על הצטר השנייה של בן חופשי בדבר אשתו של ההורח שעל משמרתה עומדים היום השם הארץ ישראלי של אשת טומרקין היה גאולה בכתב היד הקטן של השאלה הקטנה התעקלו האותיות למור לא בזה יוכלו להאמין רק הציוניסטים קלי המרוץ בחוץ לארץ שהציוניות היא להם ספורט או פלאן שאחאתי להם גם האמונה בממלכה יהודית מדוע לו והלה אני שואל איפה מה התקוותנו להתיד שבאופן היותר טוב התבספו עוד עיקרים מחדים עוד ספקולנטים מחדים מהטיפוס של אלה שישנם עד עכשיו מאלה הבונים רק חורבות גטו למפרע מאלה אשר אדניהם השלחו משתדלו למצוא איזו פרנסה בעיר ולאטתה ימנו בסדותיהם משגיכים על עבודת פועליהם הנוכרים ואחר זה כן רבותיי הנוכרים כי פועלים עברים הם אינם אינם גם בזה הלא צריך להודות יש איזו אקזמפלאר יש איזו פועלים מתמיים פועלים טובים במקרה שמספרם נער יכתוב אבל פועלים עברים את זה כבר הוכיח הניסיון של שלושים השנים ואם גם לא היה מחיכנו הניסיון להודעה זו שכולה דעת נותן מאכן יהיה לנו פועל עברי מעין יימצא לעם כאמנו אותו טיפוס של פועל חקלי לשמה של העבודה מאקסטרן לא יעשה פועל על השכוח הפועל הקרקרי בכל ההרצאות נחשב במדרגות היותר פחותות של ההסולם החברתי כמעט בכל מקום רואים שאיפה טבעית מצד הלזה להתעלות לצאת ממצבו השפל עולם שם בכל המקומות החיים סבל הירושה שלהם עוצר בפועל שהוא שישאר משהו והרגל של מאות בשנים אימן את ידב לעשות את מלכת הטבע הגדולה כהוגן נשמתית לא חנה אקסטרנה יהודי שבה חנה לעבוד לשם האידיאל זה אוכיזהיון כל כך איטיבי כל כך בלתי אפשרי מרבה אידיאלים מרבה פוליטיקה והגיטציה העבודה העמיתית איננה רוצה לדעת מזה האקסטרנה האידיאלי יש הוא מסוגל גם למסור פעם את נפשו על האידיאל שלו אבל פנאים הקשים המייקים בכל רגע ורגע העבודה הקשה הקשה משינון מילים זרות הזהה השוטפת היה בלות השוטת עוד דם האוכל הדל המשכב הנאלה השחר המצומצם היחס המשפיל מצד הסביבה ההתנקרות מצד אותן הרוקמות מפרות לחלות היה עמוד בפני חול אלה האידיאל שבאופן הוא פרי עליית נשמה לשעה וכן הלאה וכן הלאה וכן הלאה רתן בן חופשי לאחר שקילה גם את הקטע הזה לעשות אמנם לא הימה ולכן קרה עלו חובתוי לקרוא את כתב היד אבל מעיד ארגיסה מה היוצא מדברינו והיות שמרגע פניתו הראשונה להדמיניסטרטור עבר בינתיים כחצי שעה מצא לנכון לבל ישכח את הוותחתו לא נו פשוט אין לו ליודלין במלכנות פפירוסים זהו אינוי שמע נבחור אצמי לומר אדון קליינשטיין אה אדון קליינשטיין ברם קלות לשונו של יודלין אותם שני החודשים שעבד בגליל הם איתו הרבה את הקישרון ההורתורי שלו אבל את קלות לשונו לא הפחיתו וחנות איש כוון ארבעים בחום התיקון המידי שלו לא היל כבר כלום אדון קליינשטיין התרגז ברוך השם התאורר השאלת היום לכל תן כסף ולא שמחושבים אתם לא מגיעה ולא מדמים אתם אין משפחה בארץ ישראל מה להם לבנה שאין להרפכין ובאמת לב בל דברים דידי הוא יהודלין ידבר עם ההורך הם ההורכים בעצמם פרימה על אליהם יוכלו ככתוב ההשמה לא הייתה צודקת ובנחוף שהיא תרגז גם הוא הוא הלא טוען שכן הגלו צריכה לעבוד בעדנו ולתמוך בנו הוא הלא איננו עובד עיצות הוא יהודלין אופוזיציוני היוצא להור בארץ ישראל להתקיים בלי תמיכה כי מי באמת יחסט הדפיצית שונאינו ההרוצים לבולנו המוסדים שאנחנו מותחים עליהם קו ביקורת טרייסר המנויים הוא בנחוף שהדוני האד מנסטרטור הנכבד עובד בחצי חינם האם יודעו זאת הדוני האד מנסטרטור הנכבד עליו על יודלין חכה ליהן פניי לחקות דיבר אדון קלינשטין רטת וגם ליהן פניי שעק בין חופשי האד מנסטרטור נתל איזו חבילת דקה בידו והיה נכון ללכת אומנם תשעה ותשעים אחוזים הייתה בהליכתו לבטלה באופן היותר טוב תהיינה שתי המחאות של חתומים לרב השנה שלושה פרנקים במזומן אבל צריך ללכת ובפת החוסיף בכל של רזולוציה כל זמן שלא ישמעו לי דבריי לא יהיה כלום שאלת העיתון היא שאלת הסובסידיה השנוררות לא יכול בן חופשי להתאפק מעשות לעצמו את האונג ולקרוא את הילד בשמו כשהלך הוציא בן חופשי כמתגנב בפירוסה מתוך צלחתו העלה באשן והתיל עין בהמילים המרכידות לפניו נוסף על זה רק דו מילות תוות דרכניות של עובד עשות כשלא רואים שום צעדים מסמכים להתגשמות האידאל כשאין אמונה בהתגשמותו אפילו אל מלא היה אחרת אל מלא היה אמנו רוצה בו מוכשר לו נוסף על כל אלה אין הצעיר היהודי יכול להשתחר כבר מהפסיכולוגיה של נודד שכוכך ירבו לדבר עליה בעונת הפולמוס של ציוני ציוניות אז אמרו מאוגנדה עברכו מארץ ישראל לא אבל גם את זה מקחי שניסיון גם אל פלסטינה אין היהודי הבא נקשר והוא נכון להוזבה על נקלה בכל יום דיבור על הקשר של אלפיים שנה בין העם הגולה וארצו אבל אנחנו כולנו ראינו את בני המושבות שנולדו בארץ באיזו רגשים קלים הם נושים איפה חוש של ארץ מולדת אס מלהזכיר נשמעו צעדים האורך בין חוף שמיהר והשיב את כתב היד למקומו בתיק חוצי איזו חתיחת הגהה מכיסו והתחיל קורה בכול האמת חוש האמת ישנו גם לאת זקנה ודוחף ביד לכתוב הו ימט אמת עד מתי לא תתני לבני האדם לחלום ולכיות שוב משל עובד עיצות עובד עיצות ממלא את כל הגיליונות הצעדים לא היו צעדי האורך נכנס עובד עיצות לטעריהו לטערת עובד עיצות הועיל הוא דעתינה להכה בסרטוטים החדים מן הצד בהשם בלבד כלום אינו מספיק עובד עיצות יהודי כפוף לא מגווץ רגליים קצרות ראש גדול מתקצר ועולה כמגדל אינה עם השישות מבחוץ בהירות מבפנים וטובות שפתיים עבות פתוחות בלי רוגז פנים מלאים ומפיקים היפות סבר של רוב עון העולך לבטלה תנועות של פרוש כל נמוך חנון נשימה עצורה ותומר כינו והשלום שלך איכנו זוהי שאלת היום צחק מצחוע משונה של עובד עיצות דומה שאמרתי לא, כי לא אמרת לא ויתר בן חופשי אולי מפני שגרוני נכר לא שמעת ניסה עובד עיצות כיף חלק שאל בן חופשי ערבית כמתפייס לזכנים תמיד שלום הייתה תשובתו של עובד עיצות לעובד עיצות האדם היהודי מן המרתף היו הרבה חולשות אבל הגדולה מהן להזכיר את זקנתו המוקדמה ואולי גם המדומה ולב דווקא לקבול עליה אלא להזכיר להרגל נעשה לו הדבר משנת ה-20 ואילך לראשונה היה כמעטל כמשתה בעצמו ובעצמו לא האמין בזקנתו זקן אני כבר זקן והדברים היו מן השפה ולחוץ אבל ככל אשר קרב ל-30 כן התחיל מזכיר את הזקנה כעובדה ויש גם שהאמין בעצמו כי עובדה היא למרות שבזכנו המדולדל אין אף שיער לבן אחד הוא כמו קרא לה לזקנה לפני זמנה והיא בהבזמנה יהודי בין-30 חוש האמת ישנו גם לעד זקנה נפלו לתוכניו המילים מהליכותים שלו והוא ייקריב לעלי ההגה אה איזה שגיע הם מוכשרים להחז בשום מקום וצריך לומר אינם מוכשרים כך כך הפרפורים האחרונים שלנו שאינם ראויים אפילו לשם זה לתקן עיבות כל מהלך היינו הערוך כך כך הניסיונות הכלושים שלנו המראים רק עד איכה ניגנו בעבוננו הלאומי ומה הוא המגלות שאם גם ייפכחו כמעט עיניו ידיו כבר הזלו לראשיה כך כך ושוב שגיע סדרו המעפכה בעולם המחשבה שלנו צריך להיות בעולם העשייה שלנו רק זה חשוב רק זה והשאלה קטנה כבר נמסרה בן חוף שיטמה חי באמת רוצה עובד עיצות לתת גם מאמר זה בגיליון היוצא כמה המאמר נפסל אצר עובד עיצות בעד חרדתו הוא אמנם חשש מפני זה אבל זה לא ברעם הראשונה אצל המכרישה תומר כאין לא היה צריך לפסול הערה קטנה זו משפטו של תומר כאין לא שמעתי עוד יישב יודלין את דעת חברו בצחוק ארומים נסתר תומר כאין עוד לא היה תרוד בצרת הבית אשתו נוסעת לרוסיה כך יצטער עובד עיצות צר מפני מצב העיתון הרופף מה לב אל העיתון צחק בן חופשי להורים ברגנים בעוד דסה כשתבו לשם לא יחסר לה כל טוב רק עכשיו עכשיו דובבו ספטי עובד עיצות מבין הוא הוא מבין שעכשיו קשה ובכל זאת בכל זאת אינו מתחרת על שהוא עיצות עצר בעד תומרקין להשפיל את עצמו ואת העיתון הוא עובד עיצות יודע תומרקין הוא ישר נקי חפיים פה כלומר רצונולומר נקי נפש אלא שההבדל בינו בין עובד עיצות ובין תומרקין ויודלין הוא הבדל פרנסיפיאלי רצונולומר עיקרי הם מתייחסים לאישוב כאן באופן אחר יחס הדיאספורה אל ערת ישראל הוא כיחס ההיקף אל המרכז לשיטתם מאיפה צריכים כל הפיות לפנות לפינתנו והכל חייבים להביא מנחה למוסדיו של המרכז הציבוריים והספרותיים לא כן הוא עובד עיצות החושב שכשהם שאין תקוות עתית גדולה ליהודים כך אין פה תקווה אלא שצריך לעבוד הנה כמו שהוא אומר כאן בליקוטים הקיבוץ היהודי הדל שלנו הוא אומנם בטל ברוב תלוי על בלימה שרוי בפחד מפני השכנים חי מן הרוח בין בלישפה בין בלימולדת אבל בכל זאת יחד עם זאת יש בו דבר מאשר זאת אומרת קיבוץ של יהודים ככל קיבוץ הוא איפה לעבוד בשביל עצמו בחוכות עצמו הנה יש איתו פרק חדש לליקוטים מאין ניסיון להתחיל בפתרון השאלה שגם אותו רוצה אתה לתת לגיליון הזה לא יודעים אל תפחד מהו הפחד הן חומר יותר מדי אין לנו אבל הפרק יוכל כמובן לבוא בגיליון הבא מה גם בפרק הזה אתה גונח איך? כן לא רצינוי לומר בפרק הראשון כמו שאמרתי לך כבר הייתה המטרה קפויה טובה כמו שאמורים בלועזית להוציא מלב הטועים וחמי הם הטועים עדיין אולי אחד בעיר ואחד במאה משפחות בעוד שכאן כאן המטרה אחרת חיובית רוצה אתה לראות? הדבר איפה נאמר לא רק הפתרון הפוליטי והאקונומי של שאלת היהודים התלויים בעביר על ידי קולוניזציה גדולה ורחבה בארץ ישראל הוא רעיון רוח אלא גם רעיון תחיית עם ישראל על ידי יצירת מרכז עברי רוחני קטן בארץ אבותינו ההיסטורית אינו אל הרעיון בריא הן יישוב קטן של איזה אלפים אנשים שאינם מצטיינים ואינם יכולים להצטיין במעום על אחרים יכול לשמש מרכז למיליונים אחים נידחים בכל העולם האמת הוא גדה איפה גלוי התנועה הציוני לא הייתה ולא יכלל להיות תנועה ציבורית אמיתית מעולם תנועה של קובשי דרך כי אם מעין פרקוס של נטעים בשב ודלי מעס שהתגלה במחירת שקלים ובבחירת צירים פתפתנים לעשפות קולניות קונגרסים בלעז החיזיון שאין דוגמתו בהיסטוריה שאמא של גורש מארצו ישו ולאה אחר אלפיים שנה ושאותו את החיזיון שאין דוגמתו הזה אמרו להעלות כביכול בחיי בני ישראל ישאר בהכרח גם להלן חיזיון שאין דוגמתו ומה איפו להלן האומה העברית העולכת ומתבוללת האומה העברית מחוסר את הבסיס רפת עוני ונהדר את העבודה תחדה לאיפה תקווה תתבולל לגמרי תמות מי יגיד התידות בלב יש נבואות שונות ובכל אופן זה הלב ליבנו שבתוכו מתרוצצות הנבואות השונות על חיי אומות האומה כלום הוא לא ימות ואף על פיכן הוא ימות ודאי ואף על פיכן כל זמן אומה בקרבו אין אינו חדלים מהיות מדיאוג לחיינו מחשוב על חיינו אני הייתי מוסיף ומכתוב אפילו מאמרים אחרונים אין חן לפני יודלין נכנס תומרקין האדמיניסטרטור לא היה הלך אל הפוסטה טוב, הגיליון יצא היום מחכים למנוס קריפט עוד חסר חומר היו פה מבית הדפוס עשר פעמים כך נו אני לא יכולתי ולעובד היצאות אה, מהמרחה וחילו סמטיב כלב בלתי כך היא שרטיב על השולחן היא אפשר אבל בכל אופן צער לצערי אנחנו לא מדפיסים אותו אחת דתו בהחלט והתעמים התעמים רבים בוודאי בוודאי מבין אותה לצערי עד כמה קשה לי לדחות אזרת סופרים ביחוד בזמן קשה כזה להמחרישה שמצבא לצערי אינו איתן כלל אבל התעמים רבים אלף, התון אותם הדברים שנאמרו בשאלה קטנה שלך קראתי הביון אפשר היה לומרם בתון אחר תון זה הוא לא תון של מעמר בשביל המחרישה שאינה מפלגתית או יותר נכון שהיא מפלגתית ציונית התון הזה לצערי הוא פרטי יותר מדי פולמי וגם הכאב כלומר במאמר צריך שהקוראי ירגיש כאב או של הכותב אבל כאן כאן לא מרגישים תפקל לא מרגישים הכאב אינו חד למדי אינו מיוסד כל סורכו זה אחת אבל זה עוד לא הכל בית התוצאה אחרי קריאת מאמר שכזה מה יוצא מדברר מה למדים ממנו שצריך להתייאש מהעבודת האישוב שאין לו עתיד ולעבוד לצערינו עבודה לאומית בכל מקום שהיהודים נוחתים שמה ידחז כולך להיות בלי זה אתה אומר לצערי צריך אני להגיד לך שממחה שהיית תמיד ממשוללה הגלות היותר קיצוניים אי אפשר היה לחקות למסכנה כזו אבל בכל אופן אין המחרישה המוצאת בארץ ישראל יכולה לצערינו להחזיק להחזיק ב טנדנציה מזיקה כזו אפילו היא מיוצאת מפיסופר שגם הוא מיושבי ארץ ישראל למרות מה שהרופים עשו על הוישיבה זו מילד ורב של ההורך האוזר הראשי ההורך נאכז בשתי עצבעות בקצה המאמר שהיה מונח על השלוחן כמו שהוכזים בגרון אויב והגישו לפני עצמו הוא לא קרה הייתה דממה אבל אין אבטאו בפרק השני של הליטים במקום שהיה כתוב איך שיהיה מהאומה העברית חיה לאט אתה וחיים גם אנחנו בתוכה חיה היא במצוא ובמצוק בבושה ובכרפה ברוק ובשפיחות דמים אבל חיה חיה בכל מקום בקיבוצים שונים רחוקים זה מזה נבדלים זה מזה שונים זה מזה גדולים וקטנים קיבוץ קטן כזה יש גם כאן לקיבוץ הזה יש גם מעט קרקה שגם בתמונתה העובית קדושה היא לכולנו וקובעת ברכה מיוחדת לעצמה ועולם כאן אני דן בקיבוץ בתוך קיבוץ והקיבוץ הזה אפלפי שמפני הרבה טעמים ובנים הוא גלותי ביותר ואומלל ביותר אינו דומה מישהו הבד לאנגלי או לגרמני הוא מחכה אותו למי שנמצא ברשות הערבי והתעוקי הוא מחכה אותם הנה בכל זאת אין חשיבותנו לאמינו פחותה סוף חלק ראשון מחברת חמישית בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת חמישית חלק שני This is a LibriVox recording All LibriVox recordings are in the public domain For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת חמישית כתוב בעת אופרת חלק שני הדממה הופרעה תומר כן ברער בכל את חצי המשפט האחרון ואגב זה ניענה בראשו בחיוך של לוחד גנב בלתי מסוכן במכתרת כן ידידי התאור אינו נכון כלל וכלל מופרז מושחר כאילו באמת איננו נקשרים אל הארץ כאילו באמת אנו תלויים בשערה כאילו באמת מחר יקומו חס וחלילה בני הארץ ויהרגונו דעתי היא איתון היוצא מפה צריך רק לדבר טובות לעודד את ארוח או לא לצאת כלל אלה הדברים רק מלחל הפצעים בכל אופן לא על שמח החומה המעט שבמאמר בין מאה שורות אפשר לבנות משפט שלילי שכזה המחרשה היא אומנם אופוזיציונית חופשית ומקבלת האמת מימי אבל מאמר כזה דברים כאלה שאני קורא לפניי היא אפשר לה לצערי לקבוע בדפוס בשום אופן מפרטים מזכור שאיתוננו קוראים גם הספרדים הוסיף בין חופשי לעובד ניצוט כפי שהיה נראה מהצללים שעל פניו המגושמים אבל החרובים היה הרבה מהלענות על ההיערות והנענויים של אורחו ראשית סליחה בלי הרבוב פרשיות כתב היד של השולחן הוא פרק בית מיליקותים שהכניסתתה ולא השאלה קטנה בזה הוא אומנם ממשיכת רעיונו הלאה בזה הוא מסביר שדווקא עבודת יישוב שדווקא בניית כפרים בכל מקום שאפשר הוא העיקר וגם כאן גם כאן כן בזה הוא הולך הלא ועוד שבשאלה הקטנה שעליה הדנים עכשיו איננו אל השואל ובכן מה הטון אבל מה יש להעיר על הטון שלו הטון שלו הוא רפא למדי קראוי לאיש אשר הזקנה החלבו מה עוד לא על שמח החומר הזה טוב יהיה לא על שמח החומר הזה החומר העיקרי באמת לא הוא וכאן לעד זקנה אין כוח בעת להעלות הכל ותווקא העיקר הולך ונשמת מתחת העת לא עצמו מחיב יותר מילה אחרים מה שאין לאל ידו למצוא את המילה יחידה שתכלול הכל שתשאב הכל עד הנתף האחרון אבל על כל פנים המשפט הוא משפט או יותר נכון השאלה היא שאלה גם אם לא נשאבו כל הנתפים המשפט נראה מעצמו והשאלה הנוראה מתפרצת איפה מאליה כיצד אפשר לחיות להלן וונוגע לתוצאה מה יצא מדברי שאלתו וכי מה צריך שיצא הוא אינו נוגע בתוצאות הוא רק מציג את השאלה ישר הוא שואל את עצמו הוא שואל את בן חופשי הוא שואל אותו את תומרקין הוא מדבר איתו כדבר אי של ראה הנה נושאים עין אל המקום הזה הנה כולם מדברים ישוב העם בלי ארץ לארץ בלי עם אבל האם יש בזה ממש והנה הוא בא ושואל אחינו הציוניים במאה אנחנו מאמינים מה תקוותנו הציוניים המשבאים שיחשבו זה למלך על הפצעים טוב יהיו פצעים יהיו אפילו פצעי שונה כי אוהב להם באמת הציוניים המשבאים לא יעמינו לו לא יעמינו כי נכון משפטו טוב עד רבה על יעמינו יראו כי אינם מאמינים באמת יראו כי יש בהם כוח להאמין בהיפך יהיו כלפידות הזקן יתנו את נפשם יקומו ויוכיחו יוכיחו כי יש גם יהודים אחרים בעולם כזה וכזה היה לעובד עיצות להגיד ונחת דווקא בנחת בגולות אינב הבהירות המלאות רטיבות ובריסהן הקצרים הדומים לנושרים הייתה הבעה מיוחדה פירוש מיוחד וברור לאותה הבעה לא היה אבל ברצון ידוע לחדור לתוכה אפשר היה לבתע כך טוב תומרקין יש לך תשובה מספיקה על אי תתחם מקום לשאלתי יתירה היא בעיתון אבל עליה על השאלה גופה מה אתה ענה ומה תומר אתה עורך ומול עיתון יישובי הנותן תקווה עולם עובד עיצות עמד נשמח על עדן החלון ושתק הגברת תומרקין שנכנסה חדרה במגבעתה גדולה העדומה ובסמלת הדרך הפריעבדו מפצות עוד פלפי שעה משראל הגברת תומרקין הייתה אישה גבוהה קלה היא הייתה הרה אבל הריונה לא פגם בקלותה רק בגבות עיניה הייתה איזוק ועידות הקשנית הקשנות הגורל תומרקין קרא רוסית בהיותה עוד בפתח הוא הלוהן ננותן איכן ראית אותו היח איכן בבנק והוא ננותן אפילו חמישים ננותן היא ישווה על קיסה כמה פעמים הייתה פה במשך כל העת אפילו לא שלוש כמה זוהי מערכת ממש המערכת של המבשר העודסאי גם שהם הייתה פעם במקרה בשנות היותה תלמידת הגמנסיה העודסאית צריכים הייתם להיות במערכת המבשר העודסאי או-ו היא ביתה גברת בביטול על שלושת חברי מערכת המבשר שלפניה וביחוד הלכי קרוב אליה מה המשיכה פה לא מקבלים יותר את ה-Varshower אונטל-הלטו ואין פה בנמצא ההמשך ה-21 מן דר שברצר רייזנדר חי נפשה בדרך לא יאלע שום דבר למקרה תומר כי נתחיל מחתת בתיקו נקברה ענחה בחזהו מה יהיה מה יהיה הן היא אמרה לו בגלוי היא אינה רוצה ואינה יכולה להיות פה עוד אפילו יום אחד הכל מעוס לה פה פה ובמצבה זה מסוכן אם לא תיסה היום תוכח לחכות לספינה עוד שבוע היא תמררת חייו שמענה פנה אלוזרו הראשי בכל נדק לך אתה חושב צריך בכל זאת להזכיר על המשמר את האורח או אולי גם לתת הערה קצרה מיוחדת מי ייתן בכל זאת והיו כל הכרזים שלנו נדבנים כמו הוא לטובת האישוב לא חך? אין חופשי פנטיילה וגברת תומר כי מה זה רואה אני שעל מצח כולכם פה תשכון עננה אין כולכם עד כמה שאני יודעת איןכם מפונקים גדולים משנות ילדותכם לא חך? פנטה לבסוף משומה לעובד עיצות עובד עיצות העיף מבט על מצחה היא הצער וחלק שלמרות הסכומים שחסרו עוד לנסיעה לא שכנע עליו עננה חלל הוא מצע לחובתו לענות ביהודית המדוברת ובכל פשוט נאמן כמעט חשאי שכל כך לא הטעים למצב המקום אמר יש אצל ילג משוררנו גורדון הגברת נוגה מצחה יעיד כי המחשבת מימים רבים שם הסכינה שבת מובן לא נחלוק על המשורר מאיתה בשיר כי זבו אולי אנחנו סופרי המחרישה חושבים כי המצח אשר המחשבת הסכינה בלשבת מימים רבים דווקא אין לו נוגה קוונתי בזה לומר רצוני ונתעדם קצת הגברת גאולה לא שמע ולא הבינה את השר דיבר ההזכם אבל התעדמותו יתבה בעניה והיא עברה מכיסאה וישבה על הכיסאה קרוב אליו בכלל יגדנו לה איך הוא מתייחס לכל זה זאת אומרת היא רוצה לדעת את דעתו מה הוא חושב על זה איך זה שאשת אורי חברי נעקבת מנסוע אורי הבשביל איזה חמישים פרנק איזה שבע עשר רובלים הלא זוהי השאלה אין זאת מה זאת קומדיה טרגדיה על פני עובד עצות עבר צל של האוויה נפתלה כאומר אתה עקום והגללך ובכל חגיגי הוא נגידי במקצת שגם הוא לא איתם למצב המקום אמר אתה מבין הגבירתי תערילך אלפי אלפים יצורים לאן ספורות חיים סובלים אוהבים שונאים נופלים מנצחים מה? מיתים שווי בנפשך מלפנינו דורות דורות עד קדם קדמטה סליחה עוד לפני קדם קדמטה התעבות הטבל דורות לתרם בה האדם אופנים אין ספורות רצוני לומר לפנינו ואחרינו חיים ודורות עד אחרית אחרית הימים עד אשר אשר חיהת רמסובים לא שמו לב ולדובר לב הם ידעו את האיש וציכו לפעמים כשקערת מוחום מתפכת על פיה הגביר התומרכין משמשה בשאונה הקטן שהיה תלוי על חזהה מתחת לשים לתדרכה עובד הייצורות לא היהף והמשיך עד שהשמש תצטנן תתפורר סליחה זוהי בנליות וחכך חכי הולמות אחרים שמשות אחרות כוכבים ומזרות סובבים מסתובבים גלגלים מנסרים ארץ חדשה אנשים חדשים דורות חדשים שוב חיים ושוב מוות הגביר התומרכין העיפה עליו לאחרונה שתי עיני העבים טינה במאי גמור אתבי נגבירתי בתוך כל זה באמצע במשך של איזה הרף עין אני מדבר סליחה כוונתי אנחנו עוברים עם עם כל העניין שלנו ובכן אתה על צוחק לעניין שלי התענגה הגביר התומרכין על דברי עובד עיצות האחרונים ועולם ממך פנטה לבעלה ברצינות ממך יש לי הרשות לדרוש לענות לי באופן אחר לא בהלצה מהרה צריך לבוא האדמניסטרטור ידע הורך רק אחת אבל אני אין יכולה לחקות התרעמה אישתו בלכתה לא באמת עוד מחוץ היה לעשות אי אלוקניות מותב שהחקי אני לך על החוף לצאת הספינה יש עוד שעתיים ואני כאילו לא אמרתי לה אלא הלצה חשב בכל עובד ואתה עונה בספרות בניצחיות התייחס בן חוף שיהיה לפרובלמה בפיקחותו התדירית לאישה זר מושג הניצחיות פסק תומרכן שכחתי איכן קראתי זאת כשחזר האדמניסטרטור של המכרישה לחזר המערכת והאדמניסטרציה נהיה בו ברגעים הראשונים אם לא טרגדיה אמיתית ובכל אופן מצב טרגים יוחד הכל נעצו בו את הניהם אפילו עובד עיצות שאמר בליבור אולי מג'ידיה אחת למצער אבל האדמניסטרטור שהיה רגיל לגבי מחזות כאלה לא נפחד ועודיה בפוסטה נתקבל פרנק וחצי חוטם אחד לרב השנה ואת זה כבר יבטיח לבין חופשי הוא דיבר ויה כימנה את דבריו לא ישנה לא עובד עיצות לא ייתן חלום שחר סופרים ישלמו בראש חודש ואבנסים אין המכרישה נוהגת וביחוד בשביל אלה שחוטרים חתירה גמורה תחת יסוד איתוננו הוא פיזר את ההעברות הוא יודע משהו מדבר וונוגע להסכום הגדול של חמישים פרנק איננו רוצה לענות חלל הוא אמנם עשה את העלבה בבנק אבל הכסף הזה נלם בעד הניאר אם לא לא יצא הגיליון גם היום זה אי אפשר דפק תומרגין במקלו בקצה השולחן אגב וחנה ללכת הגיליון מוכח לצאת היום בושה וחרפה בעיתון היוצא פעמיים בשבוע איחור של שלושה ימים אי אפשר כולם גם דעת עד נסטרטו הייתך אי אפשר לדחות עוד את יציאת הגיליון ולפיחה חומנם לא נתן את הכסף לגברת תומרגין אבל אישתי צריכה לנסוע יתריס תומרגין שוב במקלו בקצה השולחן ותיסה ועושה לעבוד מנסטרטו יוד לי נצר בשארית כוחותיו בעד צחוקו המתפרץ אני הוציא תומרגין את כלי נשכוע אחרון אישתי אישתי מוכחה לנסוע אני אני כבר מסרטי את המכתבים לאישתי מכתבים שבהם תלוי קיומנו שולח על ידי אישתי מכתבים לראש עבד ולעוד איזה אנשים את המכתבים אפשר לשלוח על ידי הפוסטר היה האדמינסטרטו תקיף בדעתו ספטי עובד הייצות רעדו הוא אמר לי יתרב קיצן לראש עבד על דברת מכה להיתו ובכן אבל נזכר מכתבים על ידי אישתו היא אפשר להתרב בדברים אינטימיים שבין איש לישתו בינתיים נתרכך גם אהדון קלינשטן העריץ הוא ייתן את הכסף הוא עשה הלוואה של 100 ולא של 50 הוא יוכל לשלם גם בעד עניאר וגם לתת לנסיע אבל בתנה אחד אם ישמעו לעצתו שריציע ביישיבה שלתמול אני לא אגיש ממורנדומין לאיש שאני יודע את יחוסו לנו ולאיתוננו לאיש שאינו יודע עברית הודיע תומרכים ייחוסו להיתוננו יכול להתברר רק לאחר שיוגש לו ממורנדום פיבר בן חופשי קצת בחוונה לגרש את צחוקו על האינצידנט שבין חבריו אבל מי ילך אליו דרגז תומרכין אם עצם אישי ילך חגגת מנסטרטר את התחלת נצחונו אפשר יהיה למסור לו גם בשעת הבנקת שיה הערב בן חופשי חופשה לצחוקו המכניק אותו אני נענה עובד אצעות כאיש שבא מעולם אחר צחקו הכל מחדל לך פוט על כל מה שקרה פה דחת תומר כנקצת את הליחתו התחיל להתלך לפני החדר לגשת את שולחן האדמיניסטרציה לחתת בגיליונות הישנים האם אין רעה הוא ב ישראל טיפוס של קורה חדש הנה עובד העיצות מלא ייעוש אינו מסוגל כבר לראות את החזיונות הנותנים שמחה בעוד שהוא תומר כין מסוגל היה לפנינו קורה חדש ואנחנו לא ידענו והדברים המציינים את הקורה החדש הזה באליו בית הייתו נקרא לידי הקוראי החדש הזה לא בין קונה לקונה כי אם בין נקישה לנכישה בין הקירת אינג'יל של לפני הצוראים ובין הקירה של אחר הצוראים זאת אומרת בשעת ארוחת הצוראים ובשעת המנוחה לשחר הארוחה גימל המכרישה נלקחת על ידי הוא רצה להמשיך את השעיפים של הדברים המציינים אבל ראה כי איש שאינו שומע לו האדמיניסטרטור רושם בפינקאס איזה חשבונות בין חוף שמתחפש לקוראת עליה הגע עובד עיצוד הוא האחד המקשיב לכאורה אבל הוא עצוב מאוד המג'ידיה שלא נתנו לו הייתה נחוצה לו כפי הנראה מאוד לא פחות מהמחרישה לאותו קורה מכדי לפייס ומקצת את המשתתף הקבוע הוציא ההורך מתיקת אבא ואת מאמרו של זה שאלה קטנה והתחיל לבקש לו היתר ומודוס לתתה בגיליון הבא אבל לא מדוע לא בגיליון הזה בגיליון הזה אמר בן חופשי שהוא רוצה לכתוב על החיזיון הז'רגוני שרוצים להציג נו על זה הלא צריך לדבר בארוחה שיהספיק לגיליון הבא ובכן את העל המשמר בכלל צריך הפעם למסור לבין חופשי שהוא יכתבו עובד עיצות אינו שייך לך גון זה והוא בעצמו הלא צריך ללכת ללבות את רעיית או לספינה מילה יכתוב בין חופשי גם את ברוך הבא להורך יעשיר הוא יותר מוכשר לזה צריך לתת לו רק אינסטרוקציות עולם כמה אפשר לכתוב עמוד אחד חסר איפה עוד חצי עמוד לגמור את הגיליון ניתן איפה את השאלה קטנה חזותו של תומרגין הייתה כאילו איזה כל בלתי נעים המה בתוכו ביראותו בפעם השנייה את האותיות המאוקלות של עובד עיצות ופתאום התרגז אינני בקי במספרים ואינים אמחה אם אלך לא בקי ולא אמחה אל תכניס ראשך לא תת מזון אחר אתה אינחה צודק ובכלל המאמר יחזיק יותר מחצי עמוד אז רחש לב בן חוף שידבר טוב המאמר על השרגון עוד לא נכתב הפועלים דורשים הנוסקריפט מיד את השאלה קטנה מוכחים אפולתת אבל צריך לקצרה באופן רדיקלי ולתיתה בתור מכתב אל האורך נגד לא היה לבל השאלה כלום אבל לקצר מדוע יקצרו את הברוכבה לנדוון הנבזה ולהגיליון הבא הפסיקות אומרגין תיתן לנו איזה דבר בלת טרסטי ובפרק דלת של ליקותי אינכם רוצים צער אבל לא בזה בוודאי לא נוכל להשתמש אבל לא עוד לא קראתי את זה אבל לא פרק נדפס בגיליון זה וגם הוא כתוב ברוח זה צריך היה להוציג גם מגיליון זה נענד מנסטטור נו מגיליון זה לא נוציא כבר הגן בן חופשי על חברו בין לחתחילה ובדיאבד יש נפכמינה אבל האורך מצא מאוד סחר היא הנותנת מכיוון שבגיליון זה חנה הריוצה שבפרק בית אינו אלא חוזר על דברי עצמו חץ זה קלה למטרתו תומרקין ידע כי אין דבר אשר יירה עובד עיצות ממנו כמו מי להישנות עובד עיצות הוא כך חרם הוא נשתת והסבת פנה ומלאים כפיצים אלה חלון באוזנב צלצלו דברי תומרקין בטיטו לבין חוף שיעל הטון שבו צריך להיקתב הפרק על המשמר בכלל והברוך הבא מפרט הזכירו גם את החיזהון השרגוני הזכירו גם את שם דיאספורים אבל הוא המשתתף הכבוע לא יתרם אנשים זרים מערכת זרה איתון זר מחורבן האומה נקשיח לבנו זה מזם בפני עצמו משל ילג אהבית בחלון היה שעמום שעמום שעמום ללכת לא היה לשום מקום ממש כמו באותו ליל ההחלטה בעיר למיד הנוכריה החוב לבעלת הדירה גם הוא לא ישולם היום הייתה מועקה ומה אני רוצה מה אנשים האלה אמר עובד עצות פתאום אליבו מה אני נותן להם אי זה דרך אני מורה להם למה אני להם עם מאמריי בכלל ומאמריי בכלל למה הם האנשים האלה עוסיף עובד עצות לחשוב ביניהם אני בעל שלילה יותר מדי מחייב בו לי כל יסוד מדבר על בנייה אי זה גול נפש מה אני רוצה לעזזל ותאמר כנדיבר ובכן לשאלה קטנה נתנו פתרון בקיצור ובתור מכתב אל האורך כך טוב ונוגע לה כמו שקוראים לזה פה לשנוררות כלומר לשאלת קיום איתוננו דעתי ידוע לכם בכלל שנוררות זה עניין לא נעים כל כך אני מבין את עובד עצות אנחנו חפץ מעד כל להתקיים בלצמיחה מנחוץ ומפני שני תעמים עלף חפץנו כאיתוננו שהוא ביסודו איתון אופוזיציוני אבל פשוט גם במה חופשית לכל דעה יהיה איתון חופשי במלוא מובן המילה שיהיה עמוד ברשות עצמו בבית כל זמן שלא ילצאו לנו מוניטין חפץתי שאיתוננו לא יהיה כלל תלוי בדעת מישהו אבל מה לעשות הנוכין נתתי מכתבים על יד השתי וגם הממורנדום היא אפשר כי באמת נוכחתי שיש באמת שני מיני שנוררות רצוני לומר שני מיני תמיכות עלף יש מין תמיכה שעורית, מעליבה ובאמת יש תמיכה שהיא ניתנת למוסד לציבו ולא ליחיד למשל קומדיה טרגדיה חזר ונזכר עובד הייצות בשאלת של הגביר את תומר כין לפני שעה קלה ומיד נתרכמה במוחות שובה וודביל וודביל פובליציסטי שיה הערב אה כן הוא יכתו את הוודביל הזה הם בנקט יקרא לו הבנקט החגיגה הלא בארץ ישראל מרבים כל כך לחוג ביחוד בפני עורכים חושבים שכך טבעי לעם חי על הדמתו הנה אורי החשוב עלף אורי החשוב בעת אורי החשוב גמל אורי החשוב דלד ואורי החה עורכים האורי החגדול והנה הסכן ציבורי עלף אורי גמל הסכן ציבורי דלד הסכן ציבורי הי אנשים שבמקי לבם הם מכירים במציאות הדבר אנשים שאי אפשר להם לבלי לראות כי אדמה אינה מתוספת שלא תתוסף שאין מתאחזים שאין יכולת להתאחז ושהמעט הלוחלום שיש בידינו זערים עובדים עליו זערים השרינך בתוח בהם כלל חזות קשה אותם העסקנים אותם יודעים את האמת שגוזרת כליה על כל מציאותם ולפיכך בחושה מטבעי הם יראים מפניה מפני אמת זו ומכאן תוצאות לכל אותה הרגזנות שלהם ההתחרות שלהם ביניהם לבין חבריהם מכאן תוצאות להשעיפה התמידית מכאן תוצאות לחגיגות הציבוריות ובכן סורתוקים וצברונים אירופה ממש בהכוח חברה פלונית בהכוח מוסד פלוני בהכוח ייתון פלוני בהכוח המכרישה גם הוא בתוך הבאים מצבר רוח מרומם הבנכס בכל הדר השנו הכל מושכין זה מושך לכאן וזה מושך לכאן בהכוח המכרישה עובד יצאות צחק בכל הכל הפנו אליו ותרשיהם כי לא הזכינו לראות עוד צוחק מה אני באמת צוחק כמסחק על הבמה חשב עובד יצאות ומסר לחבריו את תמצית יוהב בכל נכנק מצחוק כמית להלאה הוסיף לתאר את הבנכת עורח הלב מבליט את עצמו עורח ב... מבליט את עצמו עורח גימל מבליט את עצמו תהילות תהילות ותשבחות לעורח העורכים כל תקבות האומה תלויות בו קינאה בין בעיקוח המוסדות הכל חזים בתליטו של עורח העורכים הכל טוענים אנחנו רק כנכנו בנו הגאולה הכל מתחרים כולו שלנו כולו שלנו תחרות ומדנים אה באמצע הדרשות זו ימצא השימו מצב מבדך זו ימצא שבו רק בן אף שכם פתאום פתאום נודע עוברה כי כי עורח העורכים המרומם המעולל הגדול כפצת ידו אינו נותן אף פרוטה אין בדעת אוקלל ייתן אז כל התשבחות מסתתמות כל החגיגה מופרה כל המזבח נהרס מצב עורח נשפל זה דוחה מאיתנו את העורח וזה דוחה הכל דוחים עובד עיצות יצא מכלב אחז בוויתנו צפצף שרק כששב למנוחה אמר והואיל רבותי ובפובליציסטיקה אין לי מזל בהמחרישה אשמע להצאת תומרקים והנסה את כוכי בלאטריסטיקה לגיליון הבא אני נותן את התחלת עבוד דביל הזה תומרקים ובן חופשי אנו בצחוק פי אחד אם נקבלהו אבל איניהם לא אוהבו לצחוק האדמיניסטרטור נספח עליהם ושלושתם דנו ברצינות הרמומית רבה על הטקטיקה של הערב הבא שהרעים הוועד מצד זה והעורח מצד שני והשאלה נפטרה ועובד עיצות חזר להבית בחלון שאלות תופית רונן המושתי מילים בקרבו הוא הבית רבע שעה חצי שעה הוא הבית בחלון הבוקר היפואי עבר לאט לאט לצהוריים בדלת בית הקפה הערבי שברחוב ישבו אפנדים הופקדים בתיילים כמו הוא וישנו נרגילות והיביתו גם הם מנסמתה הקרובה עלתה לבעיה ערבית נוצרית המקוננות הקורות לבושות השחורים הלכו בלב הרחוב בהמון קולות הן המשונים הקולות היו כמו מלגלגים לעצמם ובקציהם היו דומים לחיקוי בלתי מוצלח של ילילת חתולים רשים פילעיים רשי נשים הציץ ומין החרחים אשר מימול חדר מערכת המחרישה ומין המעכה נשפחו מים דלוחים על רשי ההולכים לטומם היהודי התימני המחזיר על הפתחים תגד הרחוב והיבית על הלוויה הפשי לאחר שעברה זו את קוטונתו והתחיל לפלוטה והספרדיה הקטנה שהלכה אחריו הערים הפתאום את סמלתה העליונה מאחוריה וחיסתה את רושה סוף חלק שני מחברת חמישית בספר מכאן ומכם מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת שישית פרק א' לאריה להפדות לא הייתה עבודה אין עבודה נד איש יוסף שם שם כך עבודה צהוב תקתvit תקתו תקראת תקתו תקתו תקתו תקתו יוסף לא הייתה עבודה, או מפני שנותני עבודה המעטים, המעסיקים, פועלים עברים, מעשו בו סוף סוף, בפשור במדר הבנן, המקלקלת ההרמוניה בכל צורתו ואופיור, או מפני שער התאמים המצויים, שבשבילם לא הייתה עבודה, וזה האכיר את רוח הזקן מאוד. נוסף על זה הייתה העלמנה חולה בקדחת בלתי פוסקת. על החלב שהייתה הזקנה לוקחת מן הבדויים ומוכרת בעיר, נמצא מתחרי שיהיה לה את השאר, והבין, צבי מודח בעל המשרה ביפו, נשאר בלי משרה, נפני שכל העסק הציוני נתבטל ולא הועילו כל הקומבינציות, כל העשיפות וכל הפוייקטים שהיו לו לצבי ולאחרים ונידון דנה. אילו היה בה כותב סיפורים והיה מתאר את מצב בית אריאל הפידות כמו שהוא, היו המבינים דנים את הסיפור לכליה. היח, הגדשה צבעים שכזור, האב והבין בלי עבודה, העלמנה שבבית, חולה, הכל ביחד ובחדר צר אחד, חוקי האומנות דורשים אור ובצל, ולא תמונה שחורה כולה. אולם, זה הדבר שאני הכותב, הייתי אז ביפו, ואריאל הפידות ובנו לא דאגו לסיפורים כלל. זה האחרון אומנה מתחיל בעת האחרונה להתעניין באומנות, איך אפשר לבלי להתעניין, אבל יחד עם זה נשאר אדם פוזיטיבי לגמרי, והיה מתרחק לפי דבריו וחוונה, אם כי, בקושי ידוע, מהמאספים הרוסים החדשים, שנמצאו בהרבה מבתי הפרוואר ומצורכי שירה במובן הרחב של המילה. ואם היה כרושה טובה למנדהו, קורה איזה דבר, היה בוחר בסיפורים מלפני חמישים שנה, דווקא מהמעלך הישן, דווקא מהקלאסיקים, כשם שחבריו בו עליה הפרוואר, השיריתה מתהלך, היו מבליטים להבדיל את מכנסיהם הקרואים המלוכלכים באפר, וחשם שהכל במקום ההוא היו מבליטים ומציגים לרעבה איזה דבר. כן, הכל היה באותו החדר הצר האחד, ובחגיגה השנתית להבסד הפרוואר, לחשו סוד באוזניים נקדימון בין איזיק רייכר, סוד שהכל התלחשו עליו והכל ידעו הוא מלבד בעל הדבר בעצמו, כי מהראוי היה לתמוך באיזה פרנקים את משפחת הזקן, ולמען, למען השם צריך שהנתמך לא ידע מזה, לא אסור לדעת מזה, כי יחס מאוד, כי האיש הזה יבחר לגבוע ברעב ממש, ולא יקבל בשום אופן ואופן שבעולם. צריך למסור ישר לאשתו בשוק, פשוט לכמך. אה, למה נעומים, יסתובב הזקן בין הנהספים, נהיה שמכים בלי נעומים. העיקר, שמכת החיים, נהיה שמכים על שאנו פה, הציוני האמיתי, הוא זה הנמצאה פה. מי שאינו נמצאה פה, אינו ציוני. יחלה לי. ועולם, כל הנהספים, גם לא דקי הרגשה ביותר, לא האמינו בסמכתו של הפידות, ולא הקשיבו גם לנעומו שנעם אחר כך, סוף סוף, אחרי הפצרות מרובות מצד הכל, וסירוב ממושך מצידו. למרות היותון, נגד נעומים, חשבו לחובה להנותו ולחבדו בנעום בעל קורחו, אבל לשמוע לא הימה. אה, אין כבר אותו לפידות שהיה לפנים, לפני ארבע חמש שנים בעת היווסד הפרוואר. איכה נבדו מזמוריו, ניגוניו, בדיחותיו, וחצת היה מרקד בהחוטל של הפועלים. מתיים פועלים עברים היו אז במושבה. אחרי העבודה, בערב יום חול פשוט. פשוט היה בא באף מביתו, אחרי ההוכת הערב, הפועלים יושבים, והוא מבליק כל שאלות ומעלות, היי, היי, הורה. והכול נתלים בו ומרקדים. אה, אין אותן איתים, אין אותו מצב הרוח. ועל עודות עובדי צעות שמעתם, מה, מה, מה קרה? לא, לא קרה כלום, אבל הנה היו פה אתמול פה עלייפו, ויפו מספרים שהוא, הוא, שותה חליפות שתי קוסות קוניג, ואחת יעין חמוץ, שתי קוסות יעין חמוץ, ואחת קוניג. ככה, שותה לשוחרה חבל. ווהמחרישה כבר לא רואים אותו. הוא כבר אינו עובד שמה? מתני האינסידנט של השגון, הוא אינו בשביל המחרישה. המחרישה משתדלת להיות הד האישוב, הד התחייה, והוא הולך ומתיר את השגון. פועלב יפו סיפרו שהוא שלח מכתב אל המערכת בדבר האינסידנט ולא התפיסו הוא. הוא כבר היה לא הוא בעת האחרונה לשבטופו. מעת שעבר לגאו לבית הזקן. הימים הנוראים השפיעו עליו. הוא יתהב בהלמנה. כל האנשים הקורים והשבורים מכל העולם באים לארץ ישראל. אבלים. בעומנם, ככה היה הדבר. מטרם עוברי ליפו, גרתי גם אני שבועות אחדים בבית לפידות, חיסכון באוצאות. בכל ימים ההם, שררה בבית דממת ענחה כבידה. וגם הדיבור שלנו של הפידות, דיאספורין ואני, לא היה במידה ידועה אלא מן שתיקה או יותר ברור מן השתקת המחשבה. איש היה בארץ ערב, הייתי מזמר לפני עצמי ולפני דיאספורין כשהדוד לא היה איתנו. והיה האיש ההוא אותם וישר. יראה אלוהים באמת, עושה טוב באמת ושר מרע. היוולד לו בן גיבן, וגומר וגומר וגומר. ובכל זאת, לא חתה אריה בספתר, ולא נתן טיפלה באלוהים, אשר לא יענה לו מן השערה, לא יענה, לא יענה. אס, הנה הוא מתקרב, מתהיה לבדד. לאן הדוד לפידות? אני מבקש את המעין. איזה מעיין? וכי איכן יש מעיין בפרוואר. את המעין, מעין יבוא אזרנו. אני מתלוצץ כמובן. מה חסר לנו? והוא אינו הולך איתנו. סימן לא טוב, כל עיקר. משל, למה הדבר דומה? יש היה זקן פותח פתאום את פיב, ואומר, פלי כל קשר אל הקודם. לחלב, שהיה קשור בחבל ארוך. נפל רב קלב פעם על המצאה, וניתק את הקשר בשיניו, נתל בעליו, וקשרו שנית. לימים מתיישב הקלב שלנו, ומנתק שנית את החבל. נותל בעליו, וחוזר וקשרהו. וכך ערך זמן מרובה. הלאה מנתק, והלאה קשר. עד שליו סוף נעשה החבל קצר, והקלב לא יכול למושמים כמו. אם כן, מוראי ורבותיי, בניגוד של מגיד, אני משל, מובן, מאליו, כל מה שמוסיפים לנתק, כך מתקצר החבל. דיאספורים היה לוחש לי. עשמתי את ליבי לזה שדודו בית האחרונה התחיל משתמת מדבר על עודות, על עודות הערביים? הן הזקן היה אוהב ערב כזה. הוא, דיאספורים, למה יחכה את? סונה את הערבים, מיום הראשון לבוא אהנה. אמן מנובל, צריך רק לעבור פעם בשוקיהם, ולהביט בפני רוחליהם, בכדי להיבחך עד כמה הניבול שלהם מגיע. אלה הם מנובלים. והוא, דיאספורים, אינו אנטישמי כמוני? הוא אינו סונה בני שם. הערבים, אמנם, יש להם הרבה תכונות של בני גזאם היהודים, אבל זה לא נוגע. אולם הזקן, הזקן, הוא היה מדבר תמיד. אסור לנו להוציא משפט. אנחנו איננו יודעים אותם, ועל ניהי כבני אירופה, המוציאים עלינו משפט שלילי, מפני שלא יודעים אותנו. אמנם, אמא ארץ היה אתה באיזה מצב של ירידה במוסרו, אבל עלינו להיזהר מהוציא משפט מאוכל. אל לשכוח את הקולטורה העתיקה שלהם. הערבים סוף סוף יקוםו להתחייר, ובאמת אנחנו צריכים להחיות אמיתנו. אנחנו מטיפים לעבודה עברית, מפני שאנחנו צריכים להגופה, אנחנו צריכים לחנכת עצמנו בעבודה. בה, אנו רואים תחיית היהודי והאדם שבנו. אבל, אל מלא הייתה אצלנו אי הנורמליות של אנשי העביר, אל מלא הייתה עבודתנו נחוצה לנו לעצמנו כל כך העבודה כשהיא לעצמה, כי אז צריכים היינו לסמוח על שמושבותנו נותנות פרמסה להרוואים. כך וכך היה מדבר לפנים, עד שבאמת לא נעים היה הדבר ויותר מלא נעים. פלא, האומנם נשכח מליבוע הכל, האומנם נמחה מזכרונו כל אשר עוללו אחד מבני הקולטורה העתיקה, ועכשיו חדל לנגוע בארבעים? בלי קלות ראש. יש סמנים עובקים שאיזה שינוי בא במצב רוחו של הזקן. אמונתו מתרופפת. מלחמת אמונה בגיל שבין חמישים לשישים. הודי אספורמין איננו יודע אפשר העניות גורמת לזה, אבל עכשיו ניכר בזקן איזה רגש של מוסר כליות כלפי בני ביתו. אולי איזה יתוש מנקר בו, איזו רשות הייתה לו להוויעם לידחך. מה היה שם נכדו הקטן שמת? הרצל? הרצל, הרצל, וזכר התינוק המת היה עולה בבית. זה היה תינוק חיבר וקטן, אבל בעל אור עדים כל כך ואינאים כל כך נפלאות. אפילו צבי האינטליגנט המובהק, לא היה עומד בניסיון, והיה מצחק איתו. שווה בנפשחת דיאספורים. צבי שער בסרחה היה נעשה לפילולוג, והיה קורה לו בשובבות שפרינגת, כלומר, לקפוץ. מילה מספת עםו שפרינגן היא מסוף של צורת הפועל הרוסי, ואני שהייתי אורח אראי בבית, הייתי כבר מתאר לי איך שאני נעשה פה בן בית, והרצל זה גדל במקצת, נעשה בין ארבע חמש, והרי הוא כדרך הילדים, בכדי לרמותני, מעמיד כיסא אצל דלת החד המבחוץ, ניצב עליו ונוקש בדלת למענת אל החשוב, כי איש גדול הוא הדופק. אני יודע את התרמית, אבל מתחפש לי מרומה וקורה בכל גדול יבוא, הוא, ארצל החי, כופץ מעל הכיסא בצחוק, מתפרץ החדרה ונופל לתוך זרעותיי. המשחק הזה נשאר לאחד מזיכרונותינו היותר חמודים. ועכשיו, איזה זיכרונות ישיר ארצל? לא, לא, אני אינים מאמין בשום אופן, כי אוכל לשכוח בזמן מן הזמנים את המחזה ההוא ממוחורת לקבורתו. הריסתו של ארצל עמדה בחוץ. אז התעוררו אביב ועימוך האבלים והכניסו את האריסה הריקה לתוך הבית, הציעו אותה, שומעת אדובין, הציעו אותה, כמו בהיות בןם בחיים. עמדו עליה זה מעבר מזה וזו מעבר מזה, והיווקו בכל נועש כזה, בכל היום כזה, בכל אומלל כזה. לא נראה יותר את ארצל, לא נראה יותר את ארצלה. אימת ההוויה, דוביד. שמענה, יצלצל זה באוזנחה כמו שאתה רוצה, ואני, הנני, פסימיסט, פסימיסט עד השורש, בלי כל ויטורים. לא, לא, לא, אני מקלל את ההוויה, אני מקלל את כללתי, ועל פסימיותי לא אבטר, לא אבטר, דיאספורים. ברם, יש שהייתי מבטר. פורתה, אבל מבטר. יש שעימת ההוויה הייתה מתנדפת משהו, והגורם להיה, אמרם, שבינתיים מלאו לו זה עשר שנים, אוכרר עד אהבוהה שלא, לא היה. אל מלא נבראה כל החיבת ציון אליו בשביל מין בריאה כזו, יש היה הולה אור לעצוד בתוכי, דיינו. זה היה ילד רזה, אבל אמיץ. פעם אחת ייקה הוא הקטן, רואה ערבי כבין 17, וקרא את האגל, פתיל תרבושו, מעל ראשו, על ששלחת בהם אותיו לחלקת אדמתו של הפרבר, ולא נודע מהיכן עזוד גדולה כזו לבל גוף קטן כזה. אשר גדל אותך, השפעת החסידות התמידית של אבי אביב. הוא היה חופשי בתנועותיו כערבי במדבר. מסתפק בהחילת מעט ירקות, ונכון לטפל כל היום במלמד הבקר, בבקר ובכל המחובר לקרקע, בין שלו ובין של אחרים. בלילות ביחוד בחשכים היה אוהב להישב במעלה הפרבר ולשאול כל ניגש מן הדע, כלומר, מכאן, מבע לגבולי, ובין גבר עלי גבר היה קולו הצעקני פעם מנסר ברמה, ופעם מסלסל בנגינה המזרחית. לשנה הבאה בירושלים, הו הו הו. הוא יהיה לאיש, הייתה מתענגת הינדה הזקנה, המספרת בו-בדיחודת על מה שראה תה במושבה בצהריים, בשובה מנשוק איתו. נערי המושבה שיחקו אצל ביתה פקידות הגדול. אמרם כזה, נתיישב בנדטו, יידה אבן גדולה בשמשות, ואחת נתפוצצה כהרף עין. אחר במקומו היה נבחד ובורח, ואומנם, גם זה היה קטן ברח, אבל אגב ריצה או דיספיק לקרוא, קלעתי אל המטרה, טרסקה. זה של הברון, יזירו בני גילו, יציב איפה אחרת אם ירצה, ייתן לזגג להסתקר, טרסקה. הנה הממזר על אז, חיים בעצמותיו, סיימה הזקנה בצהלת רגע, ונכנסה מן החצר הביתה. באותה שעה טיפס הממזר בבית על הקטלים, והיה עסוק בעבודה חשובה אחת, בלחידת הציפורים, שהיו יושבות מתחת הגג הבלתי מקורא, ומתילות פירשן על כתב ידו של צבי לפידות. כי יחד עם ההתעניינות באומנות, נעשה צבי לפידות בעת האחרונה למחייב הגלות במובן הרחב של המילה, ולהג להג הרבה בכלו הקוקטי למטערים את מצבינו בכל מקום בהפרזה לא נכונה כזו, בעוד שבאמת אנחנו בכל מקום עושים את ההיסטוריה, והתאנו מתחשבים בכל מקום במובן הרחב של המילה. לברר את נקודת ההשקפה הזאת כדוואי, הבטיח לך שירווח לו, כי לפי שעה היה עליו שתי עבודות ספרותיות חשובות אחרות, אחת, פובליציסטית בז'רגון על דבר העסק הציוני שהוא שירת בו ולא הצליח, מדוע לא הצליח, ובמה שם, והשנית מדעית חקירה סוציולוגית וברוסית, המוכיחה בספרות סטטיסטיות רבות ובהשוואות להאמיגרציה באמריקה, כי הקולוניזציה הקפרית בפלסטינה לא הצליחה, באותה מידה שכיוו. רק מפני שקולוניזציה כזו, דורש את אמצעים אקונומיים רבים ביותר, וכי לפיכה הכי יותר טוב לעשות קולוניזציה אירונית משחרית, שתעלה במהירות יותר גדולה, ובזול יותר גדול. הדברים היו בלי ספק נכבדים וריאויים לאומרם, אבל הציפורים אשר מעלה השלוחן שעליו ישב צבי והשוואי לטבלאות, התחשבו רק בזה שסיפון אין מתחתן, והיו מתנפות את הניארות ואת הספרות כפעם בפעם. זאת ראה הערבי הקטן, ואחרי אשר לא הצליחו תחבולות החדות, משלו אשר חיבה לצודן לצוד את הציפורים, כגון לשחרן באוכל רבוי אלכוהול, ואחרי אשר בשני הקלובים אשר עשה לו גם כן, היא אפשר היה ללוחדן, מחמת התנועה הצפופה שבבית, כמה אומר להתנפל עליהן, על אויביו בשעת שנתן ולעוספן כאסוף ביצים הזובות, אבל גם בזה הפריעו אותו הגדולים וביחוד הזכן. צבי בכל הקומפלקציה שלו אומנם היה על צידו של אמרם, ולא יודע לשניסה בעצמו לעלות על הסולם, אשר שאל הקטן והביא מבית אחד השכנים, אך שלא ברצונו, התריד הסוציולוג את באי כוח הזהולוגיה ממקומם. שוהדה, מה זאת, בא עד מלא כתבנים, וכשבא לידי איזה דבר, אריה אמרם בית חצפות מרוב דאגה, על שהוא מוכרח להיבטל, ולהמתין שני עד שירדו הציפורים, וישנו. צבי לפידות נתן עיצות, לעשות כך, לעשות כך, הנה, הנה, אולם כשתפס הקטן אחת, הוא מסרה להכתבן, הוציאה זה מתוך היד שלא במתכוון, הוא פלחה לה, אוי, אני אלקוד את כולם, ואשמידן, קלה אי עשה בהן, העיר העיה הצלחה את הצייד הקטן להתפער במה שאין בו. נונו, לא נחד לאט להפידות הזקן מכל העסק. מה, חיות, אותן מצווה להרוג, הגן אמרם על הפוזיציה שלו. אתה בעצמך אדומה לחיה קטנה, קרא לו הזקן בחיבה, וזהו הצטחקות של הכנאה. בימים החדים אחר כך היה מזכיר בהנאה סוף מעשה הצייד. ברוב המל, שהרי היה צד שקנגת בבית, אשר גירשת הציפורים, בידיים לבלתי לחדנה, תפס הקטן, עוד שתי ציפורים. איש מן הציידים, דיאספורים שלנו, צבי מודח, קלתו, איש מהם, לא תפס אחת, והוא, תפס שתיים, ונתן בכלוב. אבל יותר, לא נתפסו, לא נתפסו בשום אופן. בקיצור, הצייד היה מלא חימה, להרוג ולהבד. אך קודם השינה, פתח את הכלוב ואמר, צריך להוציא גם את אלו, רחמנות. ומאחשב בו ראה כוחם של ציידים עברים. אריה לפידות צחק, בכל פניו המקומתים, היקרים. פעלף מחברת שישית, בספר מכאן ומכאן, מעט יוסף חיים ברנרו.