 Jo soc periodista i avui començarem a tirar-vos a la piscina de què passa quan es prepara una entrevista de periodisme científic. Imaginarem que avui ha saltat una notícia. Per exemple, podria ser que s'ha obligat un assaig sobre una pastilla contra la diabetes. Una insolina que es pren per viure-la. Un tema potencialment important, potencialment fins i tot revolucionari, és un tema que jo segueixo molt. De fet, ostres, no entenc per què un tema que vaig entrevistar al cap de grup. I que se sap que m'interessa l'alertat, sempre m'interio tard, dels temes. Però bueno, li he proposat la meva cap de secció i li ha dit que sí, que vol una notícia per la web ràpid, i per demà un article ha acorrat. I llavors, què de fer? La primera cosa de fer, contactar els autors, molt ràpid. De fet, la primera cosa hauria de ser llegir-me el paper, però no tinc gaire temps, i llavors contactaré els autors, i el temps que em responen, ens posem d'acord així, ja em llegiré el paper mentre estan, i llavors m'interessa l'abstrac, les conclusions i alguna cosa d'entrevist. Després miro el paper i veig que hi ha el cap del grup, que és un tio que ja l'he entrevistat, és un home molt potent, etc. Però realment, la primera autora és una que fa pinta que és una postdoc, i que deu ser la que ha fet la feina de veritat. I llavors què faig, entrevistar el peix gros o entrevistar a la postdoc? Bé, intento entrevistar la postdoc, com la contacto. Si li poso un correu, que el correu és fàcil trobar-lo a internet, vete a saber quan em respon. Llavors què puc fer? Bueno, li poso un whatsapp al cap de premsa, perquè necessito que em respongui ràpid, a veure si em respon, o ha, bona idea, té Twitter. Llavors l'etiquetaré a Twitter, li diré què em pots seguir, perquè pugui enviar un missatge directe, i així a veure si em respon ràpid i puc posar-me d'acord. Bé, una cosa important és de pensar la foto. Quina foto poso, no? Aquí estaria bé, com saps, és un tema de laboratori, etcètera. Una foto que podria ser el grup que ha fet el paper a dins del laboratori. A veure, li posaré un altre whatsapp al cap de premsa, a veure si em deixen fer, enviar un fotògraf i fer la foto avui. Què més necessito? Bueno, aquí, aquest cap de grup, quan els vaig entrevistar, vaig veure que és molt bo venent la seva moto. És a dir, que sempre s'ha de fer, però en aquest cas encara més necessito opinions independents. Necessito algun altre investigador que treballi en aquest àmbit i que em digui si això és tan bonic com ho pinten, o si aquí hi ha uns problemes. Llavors, com puc trobar investigadors independents? Deixem pensar. Podria, per exemple, trucar a un altre investigador que conec. Vaig entrevistar un tema molt semblant i preguntar-li si em pot donar la seva opinió, o almenys si em pot recomanar algú altre que em doni la seva opinió. També puc mirar dins del correu, fer una recerca per clau, jo sóc dels que he utilitzat en correu electrònic, encara, i veure si trobo altra gent que ha treballat sobre aquest tema, o, per exemple, avucar-ne a la base de dades de la mitjana de científiques per veure si tinc fons que siguin dones. I espero que no passi el que passa sempre, que contacto una font dona, em diu no tinc temps, no parlo amb el meu cap, etcètera. Què més, què més, què més em falta? Ostres, pacients, clar, això és un tema que té un impacte en la salut de les persones, no? I, llavors, què faig? Puc, per exemple, buscar una associació de pacients diabètics i a veure si em donen informació. Bueno, amb tot això, em puc a treballar i estic preparat o començo, diguem-ne, el camí que em durà a fer una entrevista de ciència. Bueno, jo porto un micro. Ara em troc a mi, com veieu, estem fent un roleplay, jo m'ho porto aquí tot escrit, el tema és més memòria que jo. Jo soc la investigadora, en aquest cas, la Postdoc, que és la primera autora d'aquest article sobre la insulina oral, que és la insulina, no sé si sabeu que fins ara mai ha tingut èxit quan s'ha intentat provar un missatge clínic amb insulina oral, sempre s'ha d'injectar. Llavors, jo estic al meu despatx, supernerviosa fent 4.000 coses a la vegada, i dic, m'ha acabat de trobar un missatge directe, el meu perfil de Twitter, d'un tal Michele, Michele... Que tant, però... Una tal, una tal... Una tal Michele, que tant, però... Què vol fer amb una entrevista sobre el paper de publicar l'insulina oral? Em demana el meu número de mòbil, que faig. Si li dono, segur que em truca ara mateix, i la veritat és que no tinc temps, perquè estem amb el projecte europeu que hem de quedar massa el dèl d'any, i encara em falta revisar el vàtget, un tema delicat, of course. D'altra banda, és lògic que el periodista tingui pressa perquè el paper ja s'ha publicat. A més, com que hi havia una empresa implicada, una nota de premsa i té molta activitat a Twitter, la revista on no hi he publicat també ha enviat el presserís, i tot això ja està tenint molta vida a Twitter. És un tema molt important per la societat, entenc que aquest periodista tingui pressa. Molt bé, perfecte. A més, després de tanta feina que hem fet, seria una pena que desaprofitem aquesta oportunitat per sortir i explicar-ho en públic. Potser és millor que primer parli amb el meu cap de comunicació i li digui si és bona idea, perquè clar, jo no conec aquesta mitjana. Anem a veure el seu compte de Twitter. Entro al compte de Twitter i poso a periodista i físic. Bueno, hi ha una adreça. Ostres, ara ets a perdre el temps mirant la seva persona, però això és important. Entro a la seva persona. Sembla una persona sèrie, és un periodista especialitzat en ciència, treballa a diferents mitjans internacionals, entre ells Nature i altres mitjans, i també col·labora al periodista. És veritat, ja me'n recordo, és aquell periodista que fa notícies superinteressants de ciència. Li dono el meu número. Potser no. Potser primer seria millor que el Miquel parli amb el meu cap, que parli amb el cap del laboratori, que a més és l'últim autor, que normalment és ell el que parla amb la premsa. Bueno, no sé, potser li dono el meu mòbil. Molt bé. Suposo que algú de vosaltres us ha passat alguna vegada que heu tingut alguna experiència similar. I ara sí que el que voldríem seria que vosaltres... O sigui, això és un workshop i és un seminari o castellano-catalan el que vulgueu i sí que us animaríem a compartir una de les experiències que ha tingut, si has vingut positiva, si no, què ha passat, com heu viscut? Vinga, algú s'anima explicar alguna experiència que hagi tingut? Us ha passat, en realitat, que us hi heu reconegut. Perdona, és que com que estem gravant la sessió, millor... Vale, ràpid. Tenia que entrevistar per un treball del màster que estic estudiant i me fui al tiro a personas que dije... Bueno, a ver si me responde. Uno era el podcast de ciencia más escuchado en Chile y el otro era el director del museo de ciencia más antiguo que tenemos en nuestro país también. Pueden estar igual. Me comuniqué por LinkedIn, los traté de encontrar por Twitter y intenté por Twitter, no hubo respuesta, pero LinkedIn sí que hubo, pero no hubo una respuesta directa del investigador o bien de los directores, sino que hubo del equipo de comunicación de este equipo de ellos trabajaban. Entonces, por ejemplo, del museo donde me comuniqué, yo le había escrito su correo directo y me responden desde el equipo de comunicaciones. Desde el otro que fue este podcaster que también es académico de una universidad, me respondió él desde su cuenta, pero como te van a contactar desde el equipo de tal. Entonces, igual hubo algún astroac pero igual se lleva a la entrevista. Después de mucho mensaje. ¿Me han tenido... Me han tenido la situación. ¿Tú querías proponerle un tema a esta gente o querías cubrir un tema, es decir, ¿en qué papel estabas? Ah, vale. Para publicarla en tu trabajo de más. Tú estabas en el papel de la periodista, digamos. Ah, ok, vale, vale. Y que muy frustrante, ¿no? Cuando te contestas. Tarde el... Claro, claro. Calor humano, calor humano. Y ahora también te contestas. Y alguien formalmente tal. Más experiencias positivas o negativas. Bueno, mi experiencia es un poco diferente. Porque yo soy de economía y empresa y a menudo me piden la información sobre algo que ha pasado el mismo día. Dar una opinión sobre... Y entonces entro en pánico. Es que no me ha informado, tengo que estudiarlo todo antes y casi siempre digo que no. Porque no es un trabajo científico, sino es un periodista que está buscando una opinión quizás un poco más objetiva sobre algo que ha pasado muy recientemente. Entonces como académicos, queremos contestar bien, un poco fundamentado, entonces a mí la prisa esta no... No me va bien. Bueno, yo lo único que comentaría es que a ver, al final los tiempos en la academia son unos, los tiempos en los medios de comunicación son otros, no tiene nada que ver, una investigación de 5 años, los necesitas de hoy para mañana, etcétera, etcétera. Pero sobre todo que si tú no comunicas, habrá otra persona que igual no tiene ni la mitad de tus conocimientos o tiene unos intereses detrás que para nada coinciden con lo que realmente te interesaría y va a salir. O sea que si nosotros nos negamos a salir en público entendiendo un poco sus limitaciones que son esas, porque nosotros cuando miramos, cuando leemos las noticias o cuando las escuchamos nos esperamos un año, las queremos en el día. Entonces entendiendo sus limitaciones evidentemente no, va a ser perfecto, pero un poco tenernos en la piel pensar que si nosotros no salimos otra persona en otro lugar y viete tú a saber con qué conocimientos o con qué intereses detrás va a salir y eso creo que nos ayuda un poco a decir a veces hay que entrar en esa dinámica que es complicada y que no es la que nos gusta porque estamos muy acostumbrados a hacerlo todo súper sistemático y dedicar mucho tiempo pero a veces no queda otro remedio. Una cosilla que muchas veces luego estamos los de comunicación institucional que de repente tenemos una red de periodistas en medios que como ya nos conocen y somos muy pesados explicando a los expertos que tenemos en la universidad claro, al final nos acaban pidiendo a nosotros cosas y vamos detrás de la Cristina, de todos, de por favor, por favor, por favor y a veces eso es eso. El tiempo, los tiempos son muy diferentes y son apremiantes y es un poco más importante que el entendimiento entre los dos mundos. De hecho, esto que he dicho, es la cosa más importante, porque es lo que ha pasado en pandemia. Muchos espacios dejados abiertos para gente que un poco sabía nadie sabía mucho realmente pero alguien sabía un poco más pero a veces no pasa nada por explicar las incertidumbres y tampoco pasa nada por pedir cuál es tu deadline porque lo mejor el deadline no es dentro de una hora es dentro de 5. Si tienes suerte igual tu deadline es dentro de una semana si es un répor, si es una cosa más en profundidad pero no pasa nada por decirlo que ha dado tiempo de enterarme un poco. La perspectiva no d'investigador sinó de gestor. Continuant el que deia en el Ferran és un mitjà de comunicació, s'adreça a la universitat o un mitjà de comunicació s'adreça a mi però no com a investigador de la píndula d'insulinaural sinó perquè normalment el mitjà de comunicació necessita cobrir, satisfer la seva necessitat de sensacionalisme, la seva dosi de sensacionalisme quan és positiva però quan hi ha un escàndol és evident que quan surt un escàndol al cap de 30 segons el departament de premsa o comunicació de la universitat rebrà la petició d'un mitjà perquè algun càrrec acadèmic doni explicacions i els mitjans no en tenen prou amb una declaració del cap de comunicació sinó que volen una persona física la qual ha entrevistat. Aquí és on entra el pànic perquè jo diria que és essencial el paper quan estem dintre de la universitat per mi és essencial el paper que té el servei de comunicació, que és el que controlen la necessitat i la disponibilitat i l'acompanyament i aquí ho dic perquè quan fan una entrevista individualment és una cosa però aquí són professors de la universitat i per tant no tenim totes les llibertats que vulguem però estem totalats i tutoritzats per comunicació i això sí que ho destacaria que aquesta tranquil·litat no contestar directament el periodista que t'envia un DM ni a parlar, no, perquè parli en comunicació. No estic gens d'acord. La Constitució diu que hi ha llibertat d'expressió i aquest és una universitat pública i ara ho parlarem, compteu amb uns professionals que us poden assessorar que us poden acompanyar, us poden recomanar qui són els periodistes, però la llibertat d'expressió ve per davant de tots i també però una cosa important no és a dir, és fins i tot inconstitucional que una persona de l'acadèmia hagi de demanar permís per respondre als mitjans. Totalment d'agost. M'he explicat malament, no volia dir això, no, en absolut. El que la tranquil·litig, la tranquil·litat que té un professor quan sap que darrere té un servei de comunicació el pot acompanyar, no que el monitoritza. Però la por i el pànic de tenir un periodista al davant que no saps què et preguntarà i que el que no sempre però sovint va a buscar allò que és conflictiu, allò que és allà on t'atrapa i la por del que pugui passar, doncs que hi és. Jo tirant un cap al meu companyer Odea la Limón l'envença majoria de les vegades el periodisme, o sigui, els periodistes que entrevisten acadèmics estan parlant de temes de la seva recerca, dels seus papers i generalment no van a buscar l'envença majoria de les vegades. Òbviament en alguns temes concrets o en situacions determinades pot haver-hi un escàndol o una crisi o un posicionament més d'opinió, política, en aquests casos el propi acadèmic o la pròpia acadèmica ja ho sabem que estem en un tema delicat. En el cas de la recerca, en els casos hem de fer 3 pensaments o 4 o 5 i hem de parlar amb tothom que sigui, però en general el que ens contacten és per preguntar-nos per la nostra pròpia recerca i en general afortunadament no estem sempre en recerca superescandaloses al revés, necessitem que s'entenguin més una pregunta. ¿Nos estás entendiendo bien? ¿Cómo controlar los titulares? Es decir, te entrevistas media hora y al final sale un titular que no dice esto, lo he hecho yo... Esto lo vamos a ver hoy. Pero ahí el titular hay que ganárselo. Yo si vos continuemos. Vale, me voy allá. Ahora sí que has podido tomar el micro. Y tenemos aquí el montaje. Venga, vamos a ver. Espera, bueno, igual es lo mismo. Vale, ahora os demanem una mica d'exercici interactivo o podeu entrar en menti.com i posar aquest còdic aquí si voleu fer el QR i entreu directament. I us demanaríem vosaltres mateixos, quan heu comunicat en el públic o si esteu pensant en fer-ho en un futur quins serien els vostres objectius? Abans el Ignacio ens ha explicat moltíssimes coses de per què... La ciencia que no se cuenta en cuenta, el currículum és una de les motius. I el que os pedimos és si podéis escribir con vuestras propias palabras, frases cortitas. A ver si conseguimos... Mira, escutin aquí. Que no es veu ara? I ara? Si no entra en menti.com i poseu alguns objectius que podríeu tenir en comunicar la ciencia la vostra investigació a un públic general o parlar amb un periodista o enviar la informació als mitjans de comunicació i que surti del cercle de la revista acadèmica poden ser una paraula suelta sembla que són paraules, el que hem posat. Sí. Exacte. Diodevolgació científica i marca personal, responsabilitat. Per a fer-me visible una investigació impacta en la societat. Transferència del coneixement, informar visibilitat, per destacar-ne l'impacte social perquè la recerca finançada d'aquest públic tingui un retorn clar a la societat. A veure, la presentació general però ara no és per aquí, deu ser per aquí deu ser per aquí. T'està? Sí, segur. Perfecte. No. És igual. És igual per aquí. Aquesta ita. Ah, vale, per aquí. No, aquí. És igual. No, aquí. I la posa tot aquí. És igual. No, aquí és el... És igual, però hem vist uns quants. A veure, és que seria aquí, seria... I amb la robeta? No, no em deixo. Un aplaudiment, aquí, amb responsabilitat. No, i és el que hem fet. És el que hem fet. Ara, ara està baix. Vale, perquè no està en moda de presentació, us entro, eh? Vale, aconseguir funding, diners, guanyar visibilitat, complir el requisit de les agències evaluadores, divulgar sense visibilitzar... Molts de vosaltres heu posat la paraula visibilitzar, altres heu utilitzat aquest argument, que és com un retorn democràtic, perquè s'estan utilitzant diners públics, i fins i tot jo diria que encara que siguin diners privats, també el canvi a la fi, al final, treballem amb persones i treballem per les persones, o sigui que també és un argument democràtic. Retorn, visibilitat, funding, diners... És la qüestió de l'evaluació, que pot ser del nostre propi currículum, o del nostre grup, o de la nostra universitat. Bueno, tenim moltíssimes raons diverses, i està molt bé perquè crec que han sortit moltes d'elles, no? Molt bé, ara sí que continuem. Per qui...? Vale. Molt bé. Bueno, llavors, a part... O sigui, us hem demanat, us hem preguntat pels vostres objectius, i per què insistim tant en els objectius? Perquè, realment, la comunicació de tres pilars i un d'ells, que segurament és el més important, és que la comunicació per nosaltres és un instrument, i per això l'hem d'utilitzar com si fos una estratègia, una estratègia per arribar a un objectiu, els objectius poden ser diversos, poden ser això, millorar el meu currículum, o pot ser perquè és un principi democràtic i d'ajustícia, o pot ser perquè vull fer cada bé a la meva universitat, el que vulguem, però en funció de quin objectiu tinc i jo, haig de marcar la meva estratègia, i llavors, sí, el que vull és destacar molt la meva figura, li deixaré clar el periodista, sobretot, posant bé el meu nom, és Gemma, és com dos hemes, és Gemma, i, a més, sóc la directora del Centro de Estudis de Ciències, Comunicació i Sociàtica de Meira. Imposible, bueno, en aquest nombre, no? Vull insistiré en el que em toca. Si el meu objectiu és donar-li més visibilitat a la Pompeu, deixarem molt clar Universitat Pompeu-Fabra. Si el meu objectiu és destacar que el meu estudi és internacional, diré, sobretot, que és el primer estudi internacional, si amb un objectiu marco quina és la meva estratègia de comunicació, la planifico, busco els missatges, tot el que necessiti, després farem un intent... O sigui, la qüestió és que amb els mitjans de comunicació amb els periodistes, o amb altres, amb la xarxa, el que vulguem, però sobretot, quan treballem amb professionals de la comunicació, el que hem d'intentar és aquesta complicitat, però jo tinc els meus interessos i ell té els seus, que és publicar per demà el que sigui, no? I els meus, mals marco, si no mals marco, no tinc estratègia, i segur que estic venuda a el que ell em pregunti. O sigui, que primer de tot, abans de res, ets a pensar què vull jo abans de comunicar. Diem que hi ha un altre pillar que és la responsabilitat. Això vol dir que si comunico i depèn del que dic, o sigui, la meva comunicació tindrà un impacte, sí o sí, pot ser un impacte positiu o pot ser negatiu, i la meva no-comunicació també té un impacte. Si jo li dic que no, que a la vegada que em truca, i sempre surto un altre a dir, tot daries, això també ha tingut l'impacte i que no surt una versió que potser té més evidència científica. I quan comunico igual, qualsevol cosa que jo digui té un impacte. Si és gravat, és ràdio o és televisió, totes les meves frases sortiran. Si ell ho ha interpretat, és una altra cosa que després en parlarem. Si jo sóc responsable de la comunicació i de la no-comunicació, tot té impacte. En tercer lloc, el tercer pillar és la professionalitat. La comunicació pública forma part de la nostra feina com a investigadores, com a professors. La investigació, si no es comunica, si la ciència no se cuenta, no cuenta. Tenim aquesta responsabilitat i, per tant, és part de la nostra professió, i això vol dir que ens hem d'entrenar, ens hem de preparar per comunicar bé, hem d'avaluar totes les nostres accions. Si tenim en compte aquestes tres pilars, ja hem avançat molt. Molt bé. A veure, no sé si tenim un passador. Un sobrevista, l'última cosa, que ho estava comentant abans, per dir-te, ja són altres, però jo no tinc temps, no tinc cor a fer el dia. Una cosa és molt important i el manifest... És complicat, eh? Però jo crec que és a dir, no és important és que no sortiu d'aquí, agafiats, agafiades, pensant nostres, m'he d'haver tocat, m'he d'haver fet youtuber. Ja teniu prou. És a dir, per escriure, ho deu i hi ha gent que te m'ho aleixi. Però jo crec que l'important no és si convertir-se en comunicador, perquè teniu comunicadors que ho fan provisionalment, sinó estar oberts i obertes a la comunicació. És molt diferent, preparats i preparades per a la comunicació. És molt diferent. No es tracta d'afegir una línia més al currículum, o d'afegir una tasca més a la llista de tasques, sinó de tenir una caixa d'enes, que és el que revisarem avui, de què podeu dir quan arribi l'argument de la comunicació. Això. Aquest dosi és al revés, no? Molt bé. Ara tu, eh? Llavors... Bàsicament tot el que vindrà després serà repartit en tres parts, diguem-ne, no? Abans de l'entrevista, durant l'entrevista, al llarg de l'entrevista i després de l'entrevista, ok? I hem volgut remarcar molt que hi ha un abans de l'entrevista, perquè, potser, si em quedés a l'ècord només per dir una cosa en aquesta presentació, la paraula que et diria seria anticipar-ho, ok? És a dir, una entrevista comença molt abans de quan un periodista o una periodista us truca i us diu ei, vull parlar amb tu, ok? Llavors, aquí hi ha una... Com veureu, diguem-ne, jo sóc un practitioner, una persona que viu en aquest món, i llavors, senzillament, el que més forçat és de recopilar una sèrie de consells, una sèrie d'idees, una sèrie d'eines que podeu tenir que m'he trobat en la meva professió. L'idea no és que, ostres, ara em faig un checklist, sinó que tingueu present aquesta cosa, que una mica us s'empatreu de la mentalitat, i que després, quan una de la final entrevista, tranquil, diguem-ne, no és que t'està pensant a la llista tota aquesta estona, però algunes coses pràctiques, diguem-ne, que és important, sisplau, si et contacto, respon, ok? Això és una cosa molt bàsica, però, per exemple, et trobes situació típica d'escric, et contacto, i la resposta és ara estic en un míting, tota aquesta setmana, truca amb dilluns que ve. Dilluns que ve, la majoria de les vegades no existeix. Si estic fent un reportatge amb profunditat, etcètera, sí que existeix dilluns que ve, i puc esperar, ok? Però no hi ha res pitjor que tu contactis amb un investigador i que ni et transpongui, ni et digui alguna cosa, no? Abans que entris a la segona consell, tampoc és necessari que et truquin, i ja, vale, sí, pues pon men directo, i ja salgo en antena, sense haver-hi fet ni una mica de reflexió. Sí, que també, si no coneixes el periodista, no coneixes el mitjà, també està bé, una miqueta de reflexió, de veure què és això del periódico, qui és aquest mitjeler, esta mitjela. Una mica de reflexió, sí, però contestar, tu li contestes, mira, ara mateix no puc, però surto de la reunió, jo et dono el meu mòbil, et dono el teu mòbil, i en mitjora ja estaré preparada i ja et contesto, mitjora pots esperar. Exacte, aquesta és la pregunta, quin és el teu deadline, no? Fins quan tinc temps per respondre? No passa res per preguntar-ho, ara no puc, estic amb un zoom, tinc una reunió, tinc un compromís. Realment, quan necessites les meves respostes? I et pots emportar una sorpresa, això, estic fent un reportatge amb la pressa, o mira, l'he d'entregar avui a les 6 quan tindries una estona. El que jo trobo que és molt boig, és dir, no, no, no, no faré que aquesta contacte d'un periodista interfereixi amb el meu plan de vida, quan a la millor, allò és l'oportunitat que tu tens, segons quina és la teva feina, etcètera, en un any o fins i tot en una carrera professional de que la teva veu s'escolti en el debat públic. Dona'm el teu telèfon de mòbil, no? És a dir, jo, sovint, jo he d'acabar la meva pesa igual a tardes hores de la nit, o en horaris que no són insòlids, que no són habituals, em queda un dubte si he de dependre del telèfon del teu despatx, que a les 6 de noia, com et faig per preguntar-te un dubte, una pregunta, una cosa adicional, una informació adicional, comprovar, etcètera. Com deia'm abans, no passa res que tu diguis, espero un moment, em preparo. Per exemple, teniu aquí la diferència entre comunicar i ser un professional de la comunicació. Teniu professionals de la comunicació al vostre costat, és bo que els consulteu qui és aquest periodista, què em recomanes, m'ha demanat això, per on pot anar, quin tipus de mitjà és, etcètera. Una cosa molt important és que això és per demanar coneixers, no per demanar permís. Jo no sé quina és la política interna, però nosaltres ens estem trobant cada vegada més amb una cosa molt preocupant, que el que passa en institucions privades, com pot ser que sigui una farmacèutica, en què realment la comunicació està completament controlada per l'apartament de comunicació, ens la estem trobant en institucions públiques, i això, repeteixo, és anticostitucional, és a dir, aquestes institucions pertanyen al públic, i llavors han d'arretre contra la premsa si o si no és acceptable èticament que un investigador em digui no et parlo, perquè el meu cap d'aparença m'ha dit que no. Això, per entendre'ns, és el que va fer Trump amb els centres de recerca públic als Estats Units, i hi va haver manifestacions per defensar el dret dels investigadors. Això no vol dir que jo no pugui consultar-ho i que no pugui consensuar una estratègia per suposar-ho. I després, una cosa molt pràctica, assajar-ho. Això també podria anar a la transparència de després, que és la preparació de més llarg termini. És a dir, no hi ha res millor per preparar-se amb una entrevista, que parlar amb la teva parella, amb un amic teu, amb algú que no tingui ni idea, que no sigui el teu company de despatx, i explicar-li, perquè veuràs que la primera vegada no s'entera de res, et fa totes les preguntes clau, que són les preguntes que et farà el periodista o qualsevol persona del públic, i això t'ajuda a afinar la teva estratègia. Sí. Gràcies. Amb això? Amb el de baix. Amb el de baix, va. Llavors, tot això són coses del moment en què et contacten. Però ara parlem de coses que venen fins i tot abans, de coses que són fruits que us podeu portar d'aquest taller, per anar preparant per el moment en què us contactin. Llavors, com deia abans, anticipar-se tot el que és possible. Llavors, per exemple, una pregunta molt general és què necessita la premsa en general, okey? La premsa què necessita? Necessita dades, números, si són dades noves originals que no s'han comentat encara millor. Necessita històries, com deia abans. La manera en què ens expliquem les coses a través d'històries, no tenen per què ser històries, poden ser la típia cosa, històries de pacients, però poden ser també la teva història com a investigador, poden ser anècdotes, episodis històrics que tenen a veure amb la teva investigació, poden ser la història d'una mosca de la fruita, què li passa a una mosca de la fruita en el teu experiment? És a dir, qualsevol cosa que tingui un desenvolupament narratiu m'ajudarà. També necessita això, anècdotes, diguem-ne, qualsevol cosa que pugui explicar amb un element narratiu serà més fàcil, més comprensible. I també la premsa busca controvèrcies. És a dir, aquí no anem a servir a la ciència. Nosaltres no som uns amplificadors dels científics. Nosaltres servem als nostres lectors i lectors. Els hi hem de proporcionar informació que els hi serveixi. No que els hi serveixi per saber necessàriament com s'ha de curar, una malaltia o cosa així, que els hi serveixi per entendre el món. I llavors, què informació és útil per entendre el món? És entendre que s'està cuent on hi ha diferències de punts de vista, on hi ha a opinar això i bé a opinar una altra cosa. I llavors, tot allò, no tenen per què ser baralles, però sí controvèrcies, sí diferències de punts de vista. I llavors, per exemple, si la vostra recerca és un repte a una cosa que tothom diu i que no és certa. O si la vostra recerca, per exemple, confirma que el com sobre el qual hi ha dubte, sobre el qual no se sap, sobre el qual no se sap si és d'una manera o d'una altra, això és molt important perquè permet prendre una posició a ajudar els lectores i les lectores a entendre. Això també té a veure amb el tema de les implicacions, amb aquesta idea que nosaltres la premsa serveixi als lectores, no serveixi als lectores i les lectores no serveixi a la ciència, no som un amplificador de la ciència. És a dir, l'efecte d'amplificació és un efecte colateral, diguem-ho, ok? I llavors, per exemple, què em preguntaran un periodista o una periodista? Em preguntarà, evidentment, quines aplicacions té la meva recerca, però també em preguntarà quines implicacions tindrà, que poden ser socials, polítiques, ambientals. Per exemple, és molt útil fer l'exercici d'arribar la nostra recerca quines implicacions pot tenir en totes les dimensions de la diversitat humana de gènere, de classe social, geogràfica, a nivell educatiu, a nivell d'edat, de cultura, d'etnicitat. Totes aquestes dimensions seran coses que és molt fàcil que un moment o l'altre, un periodista o una periodista ens la pregunti, sempre amb aquesta idea d'aquesta proporcionada informació que pot ser d'interès per al seu públic. Quan no tenim això dades, històries, etcètera, que expliquen literalment la nostra investigació, perquè a la millor la nostra investigació és molt complexa, és molt abstracta, i llavors...