 I dag skal vi kigge på nogle af de største dyr, der har levet på jorden. Vi skal langt ud til havs og ned på store havdybder, og se på, hvordan nogle af verdens største råvdyre finder deres mad, og hvor meget mad de spiser. Og hvordan de faktisk får den mad politin i munden. Og under titlen valer, som har jo et massermordere, så vil jeg prøve at guide jer igennem, hvordan de her dyr de faktisk finder og fanger deres mad. Hvis vi tager et kig på planeten jorden, så landdyr som også, vi lever jo på en ganske tynd film af det, vi kalder biosfæren, nemlig det liv, der er på land jorden, og rækker sig måske nogen 100 meter op i luften. Men vi skal huske på, at op imod 80% af jordens overflade faktisk kan dække der vand, gennem sin dybden i verdens havne er omkring 4 km. Og derude langt til havs, der foregår langt hovedparten af den omsætning af organisk materiale, og dermed også af det liv, vi finder på jorden. Og nogle af de råvdyre, der spiller en kæmpe rolle i dem rinde element, er de her dyr. Vi har her, for eksempel en kaskelotval, som er det største tandbærende råvdyre, vi nogensinde har haft på jorden. Og her ser vi godt nok billede af en kald, som ikke har udviklet nogle tænder endnu. Men kaskelotvaler kan udvikle tænder på en længde op på omkring 25 cm. Og de kan nogensinde længde på op til 20 meter, og en vægt på op til 50 tons. Og er dermed den suveræn største dreber, vi har haft på jorden på noget tidspunkt. Hvis vi kigger på valernes rolle langt ud til havs, så er de top råvdyre, de er i toppen af fødekaden. Og det betyder jo også, at de har en indvirkning på det økosystem, der er under dem. Det har vi også som top råvdyre, men det er først inden for de sidste, hvad skal vi sige, cirka 100 år, at det menneskelig fiskeri har taget til, og nu er noget et omfang, hvor vi fanger i størrelsen 100 millioner tons fisker- og blæksprutter på verdensplanen om året. Til sammenligning, så vil valernes som top råvdyre hjemme de omsætter omkring det dobbelte, altså omkring 200 millioner tons mener man. Og det betyder jo, at der potentielt set er en konflikt, og det her er et billede fra en brochure, som det japanske fiskeriministerium deler ud i stillehavet. Og man kan se, at budskabet må jo være, at den store tykke val herovre, den spiser mange flere fiskende størkelstøndfisker her, som så ingen fisk får. Og derfor kan man jo, eller derfor bliver der rejst det argument fra fiskeriforsker i nogen land i hvert fald, og man skal bare ud og skyde alle valerne, så er alle vores problemer løst i forhold til overfistning, så er der masser af fiske til alle, og derfærd er valet, og det gør ikke noget. Omvendt, så kan der være miljøorganisjoner som her, for eksempel Greenpeace, der producerer mod fangst af vågvaler i Andaktis, som så hevter hjemme valer har status af hellige kører som i Indien, og de spiser, de lever af varme følelser og klidbrød og kildevand, og de spiser stort så det ikke er nogen fisk, som vi kunne være interesseret i. Og dermed har vi så en konflikt, som har stået på i de sidste 20-30 år, hvor der på den ene side bliver hevetet de spiser en masse fiske, og på den anden side ser, så bliver der hevetet de stort, så det ikke rør, det er fiske, vi er interesseret i. Indelig, så valer jeg jo interessant i den forstand, at fordi de er i toppen af fødekæden, så vil giftstoffer, der i verdenshavne vil akkumuleres op igennem fødekæden, og derfor kan vi bruge valerne som en målstock for sundhæsttelstand i verdenshavne. Så hvis valerne ikke har det godt hjemme, så har det økosystem under dem heller ikke godt. Så der er en hel masse basale økologiske interesser, jeg forstår, valer som toppråvedyr, og der er også en hel masse politiske interesser i deres forvalgning i forhold til hvilken rolle de nu spiller i forhold til at konkurrere med det menneskelig fiskeri og indelig i forhold til den forening, som vi mennesker jo, så påfører verdenshavne. Hvor kommer valerne fra? Hvis man tager ud og graver fossiler op i et siddeles interessant område, og også en geopolitiske nemlig mellem Pakistan og Afghanistan, så vil man finde nogle berømte missing links. Man taler altid om, at evolutionshistorien mangler eksempler på missing links mellem mennesker og abor, for eksempel. For valerne sidde kommet er der en meget smuk, paleontologisk overgangsformer, hvor valer langsomt er blevet reduceret fra et landlevende dyr til et vandlevende dyr. Her kan man se en kunstnors gengivelse af nogle af de her fossile valer, og det man kan se, det er, at uervalen fra ca. 50 millioner år siden har været et hundestort dyr, som så langsomt har tilpasset sig et liv fra land til vand, hvor dyrt så går fra at leve fuldstændig på land, og lignende hund til langsomt at få mere og mere form som en ådder, og dermed langsomt mest baglemmerne til sidst kommer over at ligne noget af mindre om delfin. For omkring 35 millioner år siden har de her landpatte dyr så udviklet sig til et liv, som er det vi kalder fuldt akvætisk, nemlig, at de lever hele deres liv i vand, de føder deres omrater, de parser, de kommunikerer, de finder deres føde og så formdeles. Og det interessante er faktisk, at de her landpatte dyr, som så bliver til vandpatte dyr i form af valerne, de er tættesbeslægtet med det, vi kalder hårdyr og eksempler på dem, men det kan jo være griser og kameler og kører osv. Så man kan tænke på en val som en kødedende gris, der hoppede vand for cirka 35 millioner år siden. Problemet er jo også ved det, at vi altså stadig har et patte dyr, som trækker, som skal op og træk hver et, vi skal have noget ild ind i lungerne, vi skal have noget CO2. Og det betyder altså, at valerne, de står over for det problem, at de skal finde mad under vand, men at de synes ingen skal trække hver et op for overfladen. Og hvis vi ser på sådan et dykkeprofil fra en val, så har vi dybte her på y-axen og tid i timer ud på x-axen. Og det, man først kan kende, er, at man valer en skal op til overfladen for at trække hver et. Omvendt, så er det her en val, der finder deres føde ude langt til havs på store havdybter, og det vil sige, at den skal også ned på sådan mellem 600.000 meter dybte for at faktisk finde sin føde. Og det er jo lidt en situation, hvor man skal forestille sig, at man kan få lov til at trække hver et i sovværelset, men der er altså omkring 500 meter ude i køkten, hvor man skal holde været ud, skynd sig og spise en hel masse, og så tilbage til sovværelset igen for at trække hver et. Og det har valet at udvikle et nævne til at være rigtig, rigtig god til, men fordi de har de her to helt vitale ressourcer adskilt mellem 500.000 meter i hilt ved overfladen og mad nede på dybten, så har de udviklet nogle tilpassninger, så de kan håndtere denne her situation. Og det betyder også, at de har nogle ganske alvorlige transporter om kostninger mellem de her to ressourcer. Så man nok kan forestille sig, hvis man skal løbe fra sovværelsen, hvor man må trække været ude i køkten, hvor man skal holde været, så når man kommer tilbage til sovværelsen, så vil man være stærk for boostet. Man vil have en masse melkesyre i kroppen, og den melkesyre skal man af med igen. Og den melkesyre, det tager tid at forvaske den ud, og det kan vi også se for valernes vedkomne, efter de har taget et langt fødsøgningsdyk på ca. 45 minutter af det her tilfælde. Så skal de tilbringe noget tid ved overfladen for at blive klar til det næste dybedyk, så skal de igen tilbringe noget tid ved overfladen, og så det næste dybedyk. Så det har altså en pris at holde været så længe og komme med på stor dybde for at forfatte noget med. Om man kan man så sige, at man hvorfor så ikke bare bliver liggende ved overfladen, så kan man få mest muligt ind igen at komme af med mest muligt se oto og melkesyre, mens man ligger ved overfladen. Men problemet er, at oppe ved overfladen finder vi dyr, som kunne finde på at edde valer. Det kunne være andre valer i form af en spekhokker, eller det kunne være hejre. Så det er også en adfærdsmæssig del af den måde de her dyr skal regulere deres dykket affærd på, nemlig ved at de ikke bare frit kan tilbringe alt for meget tid ved overfladen, fordi de altså risikerer at blive et godt. Hvordan studerer vi så de her dyr? Hvis vi nu tager at kigge på det her billede, ja, men det er billede, der er taget ude i et indisk husan 300 kilometer fra land. Det billede er omring 15 kaskelotvaler, der ligger i overfladen. 2 minutter efter det her billede betaget, der dyrker de, det er neddykket i næste 45 minutter. Og så drukker de op igen, og så kan vi tage et nyt billede. Men problemet er, at vi aner ikke, hvad der er foregået i de 45 minutter, hvor valerne er neddykket. Hvor meget har de spist? Hvad har de spist? Hvordan finder de deres mad? Hvor meget mad har de spist? Så vi står altså over for et problem, og nu kan man jo tænke på det på den måde. Vi var vandyr, og vi skulle studere et liv op i luften. Men så lavede man en masse tekniske udfordringer, som man skulle løse for at kunne studere de her dyr på en fornuftig måde under de her lange dyr, bedøgt ned til omkring 1000 meter stybt i nogle tilfælde. Måde man angrebe det på historisk, ser det af, at man har gået ud og skudt valerne. Skilt det mad, tal på hvor mange riben de har målt vægten på deres hjern, hvad er omkredelsen af deres øjne, og så fra omdeles. Det har man fået meget nytte vidende ud af, men helt fundamentalt kan man jo sige, at hvis man gerne vil vide, hvad valerne foretager sig i levende liv, så er det et rigtig dårligt udgangspunkt at skyde dem. Og derfor har vi forsøgt over de sidste 10-15 år at udvikle noget teknologi, hvor vi uden at få styre valerne kan følge dem ned på store afdybter og se på, hvad deres affærer er ved at bruge nogle mobiltelefon store målpakker. Og her har jeg navnlig arbejdet med to amerikanske forskere om at udvikle det, vi kalder en D-Tag. En D-Tag er en lille computer, som man kan sætte fast på valen ved hjælp af 4 sukopper. Og den computer ligner til forveksling en mobiltelefon, jeg kan se i forhold til min hånd her, så det er ikke meget galt, at den har størrelsen mobiltelefonen. Og det er ikke tilfældigt. Stortidigt er den elektronik, vi bruger i de her målpakker, resultatet af den her revolution med, at alle skal have smartphones i dag. Så det har faktisk muligt, at udviklingen af smartphones har gjort, at vi i dag kan studere valer ned på store afdybter. Det målpakkerne kan, det er, at de kan registrere, hvordan valen bevæger sig i 3 dimensioner vælt af axlometer. Vi kan måle dybten på valen, vi kan optage de lydevalene laver og de lydevalene modtager. Det jeg vil i dag, det er, at jeg vil give nogle eksempler på, hvordan vi kan studere valer og hvordan vi kan få et indblik i, hvordan de finder deres føde og hvordan, hvor meget føde de faktisk spiser. En af de første ting, vi fandt ud af, det var, at når man sætter sådan en målpak på en val, så kan man få nogle helt ekstreme, store dygedybter. Det her, det er en næbval ned i middelhavet, her har vi dybte meterne nede til 2000 meter. Sådan en block her, det er en time. Og her kan vi se, der laver valen en fødsøgningstyrk. De her rådprikker, de viser, hvor valen den spiser hende. Og her holder valen altså været i 90 minutter. 90 minutter hver holdning, så hvor den så bare er i overfladen nogle få minutter, så tager den et lille lav dygt til 3-400 meter stybte. Og det gør den nogle gange, og så laver den endnu 90 minutter styk, hvor den så dykker til 1920 meter stybte. På 1920 meter stybte, det er der et tryk på over 102,50 atmosfære. Og det siger måske ikke så meget, men det ville svare til, at jeg havde pastilletthale på. Og det tryk, der ville være under den ene hale på en stylletthale, når jeg står på et ben, det svarete at 102,50 atmosfære. Så de her valer, de dykker vanvittig dybt i jakten på fødder, og de har så udviklet ävner til at kunne ikke bare holde været i ekstremt lang tid, men faktisk også kunne holde til et enormt tryk som mellem slet menneske at hjælpe. Menneskelig fri dykker kan stærkt presset måske holde været i 10-11 minutter, og afhænger jeg hvor meget hjælp de får at dykke ned til mellem 100 og 160 meter stybte. Så selvom valerne også er luftdående pæde dyre, så er de altså udviklet nogle ävner til at være meget bedre dykkerne, vi er. Faktisk er den nye verdensrekord for en val ligbl. mål i stillehavet til 3400 meter stybte. Godt, hvordan finder de så deres madder ned? Nu skal vi forestille os en val nede på måske 1000 meter stybte, hvor det er billerragende mørkt, der er en temperatur på 4 grader, et tryk på 100 atmosfære, og så skal man faktisk finde noget spis. Hvis valen bare sidder og venter på, der kommer byttyre forbi, så kommer det til at tage rigtig lang tid, at den mål dør sult. Så den skal aktivt ud og finde noget spis. Og mod nogen af valerne, i hvert fald alle de dykkerne valer, gør det på, det er ved en process, vi kalder ekolokalisering eller biosonere, hvor valen udsender et klik, som wandrer væk for valen, og så lytter den efter de ekor, der kommer tilbage igen. Og her har vi et eksempel på en val, der har fået en mål pak på, vi kan måle det klik valen udsender, der bliver noget lyd, der rammer et mål. I det her tilfælde, det kaster et ekotabag igen til valens underkæbe, som bruger, som dens yderøre. Og hvis man så plotter lydtrykket mod tiden herover, så kan vi se, at valen den sender nogle langsom ekolokalisering klik ud her. Og der er vi første gang for en 45 år siden, fik de her optaltet tilbage, og så zoomet ind på bare et klik. Jamen så går vi lige pludselig se, ikke bare et klik, men to klik. Det kræftige klik her, det er det valen udsender, og med en viss tidsforsængelse, så kommer der sværere lydpulst tilbage igen, og det er ekot fra bytedyrene. Og det er jo en våd drøm for en sanitifysiolog, som mig, og faktisk være i stand til at lytte med på det valen, bruger til at finde denne bytedyre med. Så vi ved nu, hvor bytedyrene er hen i forhold til valen, og vi kan studere valens adfærd. Så lige pludselig har vi nu et håndtag til at forstå, hvilken information valen for tilbage, og hvad den reagerer på, når den skal fange sine bytedyre. Og det vi fandt ud af, det er, at når bytedyrene er cirka en kropslængde, det vil sige, at det her tilfælde et 3-4-5 meter væk fra deres bytedyre, så skifter den til det, vi kalder et boss, hvor den klikker meget, meget hurtigt. Vi kan tænke på det som en form for akustisk stroboskop lys, hvor man mange gange i sekundet sender lyspulser ud, og dermed får en næraktige opdatering på, hvor bytedyrene de er hen. Den situation, kender vi faktisk for, at anden dyr, der også ekolokaliserer, nemlig flavmus. Så det interessant, er faktisk, at den toktorns val på 1000-meters dybde, akustisk opfører sig på samme måde som en 3 gram flavmus i en dansk bøgeskov. Og det vil sige, begge dyrene ekolokaliserer, men de har uafhængigt af hinanden udviklet evnen til, at det er et akustisk og løs samme problem, nemlig at finde mad, hvor det billegravene mørkt ved at sende ultralyspulser ud og lytte efter ekronen. Godt! Spørgsmålet er så, at nu har valen så fundet sit bytedyre, bytedyre, der kommer tæt på, hvordan pocker får vi det ind i munden. Alle, der har ligget i badkarre, har forsøgt at bide, at ebel flyder i overfladen. Hver gang man forsøger at bide sammen, så skubber man bare ebel for anser. Så hvordan får vi maden ind i munden? Ja, men valerne, i hvert fald tannvalerne, har udviklet den evne, at de kan lave en helt rund månedopning i det her tilfattet marsfin for fjordbælsætter i katamene, hvor den så trækker mundbunden ud, og lige som en ørre, der trækker den sekt ned fra overfladen på en ov. Ja, men så kan valen i det her tilfælde faktisk suge den spyttyre ind i munden. Og vi har bevis for, at valerne under ekstreme forhold kan suge der spyttyre ind på op til en meter savstand. Så det er en stor støvsur, der ned, der suger både vand og bytte dyr ind i munden. Men, der findes også andre valer, fordi nu har jeg har givet et eksempel på, hvordan tannvalerne får deres mad ind i munden. Og nu vil jeg gerne vise jer et eksempel på, hvordan en anden gruppe af valer, nemlig bartervalerne, spiser. Og det er et studio, som min tidligere periodistudierne Malene Simon har lavet, op i Grønland i samarbejde med mig. Og der har vi arbejdet med nogen af verdens største dyr, nemlig en Grønlands val. Den kan nogen længe det på en 17-18 meter og en væk på op til 50 ton. Grønlands valeren kommer til disco-bukten i foråret for at spise nogle meget, meget, meget små dyr, som man kalder vandlopper. Og her har vi en vandloppe, og der har vi en skala på omkring 2 millimeter. Så selv en stor vandloppe er meget, meget lille og vejre 100 gram. Man kan godt forestille sig, at foråret kunne spise, for at kunne opbygge 50 ton val ud fra nogle meget, meget små vandlopper. Jamen så skal der en frugtelig masse vandlopper til. Måden at få en frugtelig masse vandlopper på ind i munden, det er ikke ved, og uafhængigt er hinanden at zoom ind i munden. Men det er ved at få en stalt det største masse mor, man kan forestille sig under vand. Og det gør Grønlands valen ved, at den har nogle barter i munden. Barter er noget vev, der svarer til det, vores fingreneil er lavet af. Og de her barter kan være op over 3 meter lange i en Grønlands val tilfælde. Så tager den vand ind i munden, vandet løber henover barterne ud og ud over underkæben på valen, og på den måde bliver der så fanget en frugtelig masse af de her vandlopper ind i munden på den. Det her er for at give et eksempel på, hvor stor munden på Grønlands val faktisk er. Det er mig, der står her, jeg er næsten meter og 90 høj, og der kan I se underkæben på valen her. Så det er altså verdens største kaffefilter. Faktisk er det et filter, der har et tværsnings-sajal på i størrelsen 4 kvm, som valen den skubber frem for anser. Og måden den gør det på, det er ved at svømme rigtig, rigtig langsomt. For at kunne arbejde mod så voldsom en vandmodstand, som et 4 kvm, deres kaffefilter vil give. Jamen, så måden vandvalen kan holde være på i op til en halv tim, det er ved at gøre det meget, meget langsomt. Så den bevæger sig fremad med cirka en halv meter per sekund. På trosset er den bevæger sig så langsomt. Hvis vi nu kigger på en dykkeprofil her, hvor vi har 10 timer herude og dybt i meter, så kan vi se i valen den lavere dyk og endnu et dyk. Hvis vi så tager den hastighed, den svømmer fremad med og tager i forhold til, hvor lang tid den nu holder munden åbent under sådan en fødsøgningstyk, så kan vi se på, hvor meget vand den faktisk filtræer over sådan en 2,5 tim. Og det bliver faktisk til 20.000 kubitmeter vand på 2,5 tim. Faktisk filtræer en grønlands val i størrelsen 5.000 tons vand i timen. Det er i størrelsen et olympisk svømmer-sæng i timen, som de her val er de filtræer. Og i og med der er en høj tæthed af vandlopper i diskubukken om foråret, så der er altså milliarder af vandlopper, der dør i timen. Faktisk er den her måde at spise på så effektiv af grønlands valerne, de kan bygge op til 1,5 centimeter speklaje op i løbet de to måneder, de spiser i diskubukken, og så står sig det ikke spise resten af året. Godt. Nu har vi altså en situation, hvor valerne de undervæger overfladen og går ned på dybden for at finde deres mad. For at forstå den økologiske rolle, som de her dyr de har, så skal vi altså nu forholde os til, hvor langt går valerne ned. Her har vi en kaskelotval. Der kan man se, hvor meget gennemsnit de tilbringer af sit liv som funktioner dybde. Man kan se, at den tilbringer faktisk mere end halvdelen af sit liv på en dybde over 600 meter. Så vi har sådan nogle dyr, der tilbringer hele deres liv under gennemsnits drygt på over 60 atmosfære. Andre valer tilbringer knap så meget tid, gennemsnitligt på en bestemt dybde, man kan så gå dybere. Andre valer tilbringer endnu mindre tid, og altså i tilfælde med grønlands valgning, så tilbringer den hovedbarten af sit liv i de øverste 100 meter af vandsøglen. Men relevant for den økologiske diskussion er altså, hvor meget koldstof optager de her dyr ned på dybden, og hvilket stofskifte resulterer det så i. Jo mere ilt valgnen bruger, jo større den stofskifte, jo mere skal den spise ned på dybden, for at den kan oprettholde denne normale livsfunktioner. Så hvis vi skal forstå dyrene's økologiske roller og ikke bare vide, hvordan de spiser, og hvornår de spiser, så skal vi altså have bud på, hvor meget mad bliver, der kørt ind ned på dybden, og hvor meget, hvor stort stofskifte resulterer det så i. Måden vi angriber det på, det er at være stille en hypotese op, og alene for kaskelotvalerne, så har tidligere studier forslået, at de spiser op imod 100 millioner tons bytte per år. Og de 100 millioner tons svarer cirka til, hvad man regner med, at hele det samlede humane konsumfiskrig på årets plan består af. Så bare en val, eller retter en valart, består nærmest 300.000 individer. Spiser altså i sygenlande lige så meget som hele det totale humane konsumfiskrig. Spørgsmål er, om det er rigtigt. Og man kan modulere sig selv til døde, man kan sætte alle mulige forudsætninger op, og man kan sige, at man det tror vi ikke på, og det må ikke være rigtigt, og det kan ikke være rigtigt. Den eneste måde for sådan nogle hypotese her afklaret på, det er at være at teste dem BLB-data. Og det har vi gjort, fordi vi hjælper målparkerne, så kan vi faktisk få et bud på, hvor stor er valernes ildoptage. Og det kan vi ved, at vi tager ud i fælden, vi sætter målparkerne fast på valen, og så kan vi ved at se på, hvordan deres opdrift ændrer sig som funktion af dybde, hvor lungvolumen endnu udvidder, så når valen kommer op til overfladen eller presses sammen, når den dykker ned, så kan vi få et bud på, hvor stor det lungvolumen de har. Vi kan også tale ved at lytte akustisk, eller ved at se på axlometerne, hvor når de trækker vært. Hvis vi ved, hvor meget luft der er i lånerne, vi ved, hvor tit de trækker vært, og vi ved, hvor længe de holder vært, så kan man faktisk estimere på en ganske fornuftig måde, hvor meget ild de her dyre de faktisk optager, og der med, hvad deres stofskifte er, og der med, hvor meget mad de spiser. Hvis vi kigger på det, så har vi herude ad, X-axlen, der har vi dyrende skropsvægt på en lukkaritmisk skala, så her har vi 100 kilo, 1000 kilo, 10.000 kilo, og 100.000 kilo. Og så ser man på, hvad dyrende stofskifte er heroppe ad. Dyrende stofskifte udtrykker vi, ligesom den effekten pære har i vat. Og helt generelt for pattydyr er det sådan, at vi har et vilisk stofskifte, det man kalder BMR, og det stiger ikke overraskende med kroppestørrelsen, jo større man er, jo mere skal man spise for opren holde ens vitale kroppsfunktioner. Og teorien har i mange år været, at valgere har et stofskifte i fælten, hvor de jo ikke bare viler, man skal jakke, der bytetyr og passere har unger og alt muligt andet, på cirka 2,5 gange vilisk stofskiftet. Så det har været teorien, og alle de her modeller, der får cirka sklottvalg og spiser, 100 millioner tons, altså svaren til at være det samlede humane konsumfiskeri fanger. Jamen, det bygger på en antal om, at valgernes stofskifte er cirka 2,5 gange det her vilisk stofskifte eller BMR. Her har vi sådan nogle eksempler på nogle data, vi har målt, og forskellige nebvalger her, og vi har nogle caskelottvalger, der ligger herude i forskellige kroppestørrelser. Og det, vi kan konstatere, er, at i hvert fald for nogle af valgernes vedkomne, så er det stofskifte, de har i fælten, mens de aktive, mens de spiser, mens de passer og så fremdeles. Faktisk svaret til, hvad man modellen vil få at sige, deres bilestofskifte er, altså svaren til de lov, hjem på sofaen, helt afslappet. Så de tidligere modeller, har med andre ord for langt de fleste af valgernene, overestimeret deres stofskifte med mindst en faktor 2. Så skal jeg så skynde mig at sige, at der findes jo valgere, som har til syneren et meget højere stofskifte, end man kan forvente. Og det interessante er faktisk, at den grindevalg, det er et envalg, som er et stort, hortigt rovdyr, som kan svømme op til 40 kilometer i timen, under vand, under timen, langen eller under undskyld, under 15 minutter langen dyk, hvor de sprænder efter kæmpebleks-butter. Så man skal tænke på grindevalgen, som en stor amerikanerbil, den kan køre hortid, men den koster også meget at holde kørende, i form af det benzinforbrug, den har selv at den holder stille ind med kanstenen. Så der findes altså valgere, der har meget høj stofskifte, men grundlæggende kan vi konstatere, at vi med de her målinger, med målpakkerne på dyrene er det fri. Måler betydelig laver også stofskifte, når man forventer ud for de modeller, vi har. Og konsekvensen af det er faktisk, at den bivemasse omsætning, den økologisk rolle, som valerne har ude i verdenshævnet, der regner man nu med, at de faktisk kun spiser, halvdelen af, hvad man tidligere har troet. Og det har vi altså for afklaret, ved de her målpakker. Hvis vi nu skal runde af, og se på situationen, for vores kødedende gris, der hoppede i vand for ombræng, 40 millioner år siden, og har spredt sig ud, til at nu at bestå, om er opnemmået 80 forskellige valarter, lige for vores lille marsvene, dansk farvanden, til en kæmpe stor blåvalg, nedvandet daktisk. Jamen, så kan vi jo se, og prøve at se på, hvilke økologiske nischer, de her dyre, de udføller. Hvis vi nu tager svømmehastighed, herude af X-axen, og så har vi, hvor mange bytedyre, der bliver gennemsnittig spist, per dyk. Jamen, så kan man jo enten, være en kæmpe stor grønlandsvalg, som filtræer, milliarder af vandlopper. Den kan svømme meget, meget langsomt, fordi den har det her, store karselfilter, den kan skubbe igennem vandet. Men til gengæld, så kan den så få, enormt mange små bytedyre ind, der hver især, ikke er ret meget energi, men som samlagt, gør grønlandsvalgen, og det er det spekkokkerne, som jo kan leve af andre valgere, eller kæmpe blæksbruder. For at kunne få fat i dem, så skal de valgere, være i stand til, at svømme meget, meget hurtigt. Men til gengæld, så må de acceptere, at de måske kun fanger et, eller ingen bytedyre, under de her dyk. Og ind i mellem, har vi andre, forskellige valgarter, der har lagt, deres fødsøgningsstrategier, og tilpasses sig anatomisk, på vigt forskellige måder, og dermed kan de, uden nødt forskellige fødenøs, nisse i det marine element. Og en vigtig point i den her sammenhæng, er altså, at man kan ikke bare tale om, hvad valgere gør i det marine element. Man ønsker at se på, hvilken valgere man har med at gøre, se på denne adfærd, og få et indblik i, hvilke bytedyre de fanger, under hvilken omstendighed, for at forstå, hvilken økologisk rolle, de her dyre de har.