 Med lov skal land bygges, så det lyder det i den berømte fortalte til Jyskelov fra 1241. I Følge Jyskelovs fortalte er det kongen og hans stormænd, der skal opret holde freden i samfundet, beskytte de svage og straffe de onde. Det var idealet, realiteterne, jeg giver nogen af det hele andre. Middlanderen var målet med nutidensalen en voldelig tidsalder. I moderne samfundet er det staten, der sørger for lov og ret, men i Middlanderen bar der endnu ikke opstå en stat, der var stærk nok til at håndhæve loven effektivt. En markant udtryk for det, finder vi i Senmilalands Adelsvejder. Adelsvejderne var en slags mini-krie imellem adelige slækter og grupperinger. Parterne kæmpede som regel om økonomiske ressourcer, for eksempel godser og rettigheder, men der kunne også ligge politiske modsætningsforhold bag Adelsvejderne. Fejderne blev som regel ført på den måde, at parterne gik til angreb på hinandens bønder, brændt deres gården ned, udplønede dem, brændte deres møller ned og den slags. Der er en række fællestræk, der definerer Senmilalandsvejder. Fejder er fjenskab, og fejdens parter er bevidste om, at fjenskabet udlukker et værd fredeligt samvirke. Fejder er en form for selvtægt, der er opfattet som socialt akceptabel og legitim. Fejder er som regel voldelige og væbne konflikter, der handler om et skade, men ikke nødvendigvis dræbe mod parten. Fejder er som regel gensidige konflikter, hvor der gør os gengæld på skift. Fejder er konflikter mellem grupper snarere end individer. Gruppen kan være en stamme, familie, slægt, landsby og så videre. Fejder er en form for konfliktløsning, der ender med besejring eller foli, og efterfølgende kompensation, ærsoprejsning og offentligt gjorde det forplikkelse om et bilæg i striden. Nogle af de adelsfejder, vi ved allermest om, fandt sted i det østlige jylland i årtierende efter 1450. De blev udkæmpet mellem medlemmer af adelslægden Rosenkrantz og deres fjerner, dels mod biskoppen af Århus i En Siversen Lange, og dels mod herrmanden Lage Brok af gammel Æstrup. Slægden Rosenkrantz eget store gusse på Djursland, og besadet kongelige slotte over hele jylland med dertilhørende len. Blandt andet kalø, som vi står ved her, Rosenkrantzerne forholdt sig meget loyal til kongemakten, og var derfor blandt Kristianen førstes favoritter, og de brugte deres magt til at undertrykke lokale rivaler. Men her mødte de hurtig modstand, fordi der var andre spillere til stedet i Østjylland. En af de spillere var biskoppen af Århus. Her i 1450'erne hed han Jens Iversen, og var adelslægden lange. Jens Iversen's slægt lange slægden var ikke nær sori og makfuld som Rosenkrantzerne, men gennem sin besidelse af indbedet som biskop, opnod Jens Iversen stor makt, og han tager så mange vejeavtryk på Århus domkirke, som vi er i lige nu. Blandt andet i form af denne prægtige altertavle, som er fra cirka 1440', hvor vi ser Jens Iversen selv afbillet som aldrene og from biskop, og vi ser også Jens Iversens eget våbenskål, lange slægtens tre røde roser. Striden med den mægtige Rosenkrantz slægt. Jens Iversen havde tidligere været allieret med all altsmanden ordentligelsen Rosenkrantz, men kort efter han havde sat sig til rati i bisbesædet i 1449, begyndte han at gøre modstand mod Rosenkrantzerne. I 1454 klade Jens Iversen til selveste pæven i Rom, og en række overgreb på bisbesædels rettigheder, og de følgende over at udvikle konflikten sig til en voldsom fejde. Rosenkrantzerne bemægtigede sig rettigheder og indtægter, da tilhørte bisbesædet, og Jens Iversen gjorde på sin side hvad han kunne for at sikre nere Rosenkrantzerne. For eksempel bandlyste han Erik Ottesen og Nola Hans Tjenerer. Fejden mellem Rosenkrantzerne og Jens Iversen kulminerede med voldelige samstød mellem pærdernes vinde her i Aarhus i Skader, hvor der var døde på begge sider. I 1458 skrede kongen og dadelig risråd ind og dømte til fordel for Rosenkrantzerne året efter. Dømte kongen Jens Iversen til at få tabe hærdømmet over selve Aarhusby. Dermed havde kongen taget åbenlystilling i striden mellem pærderne. Det var faktisk ikke noget tilfælde, det låter noget dyber i. Striden mellem Rosenkrantzerne og Jens Iversen var nemlig ikke bare en lokal strid om kirkelig rettigheder i Aarhus området. Den var også udtryk for en dyber og større konflikt mellem Kongemakter kirke i hele landet. I senmedelalleren var kirken godt i gang med at tabe den makkkamp, og det er Jens Iversens nederlag i fejten mod Rosenkrantzerne et typisk eksempel på. Efter at have nedkæmpet Jens Iversen kunne Rosenkrantzerne tage fat på en anden reval, nemlig den unge herrmand Lade Brog, der havde sit hovedet sæde herinde på gammel æstrup eller æstrup, som det hed på dit tidpunkt. Det nuværende gammel æstrup er bygget i 1500-tallet, men der kan endnu ses raster af Lade Brog's æstrup i Renaissance slottes murværk. Lade Brog tilhørte en rige og mægtige adelslægt, og Rosenkrantzerne frygtede, at han ville gøre dem rangens dride som Jyllands mest maktfulde herrmand. Det fyrte til en langvarig fejde, der varede fra 1460 til 1495. Kilderne beretter mest om Lade Brog's forbrudelse, fordi at berettningerne blev udformet af Rosenkrantzerne og deres allerede. Lade Brog blev beskyldt for mange forskellige ting. For eksempel blev han beskyldt for at stå bag flere overfald og drab, som hans tjenere skulle have begået hans bevæbnede svinde. Han blev også beskyldt for personligt at have fået fuld en af Rosenkrantzernes mænd for at slå ham hjælp. Lade Brog blev også beskyldt for at sammen med en helt flok af bevæbnede svinde, og have belegeret Bjørnholm, som ligger cirka 20 kilometer i den retning. Og fejdens dramatiske højde punkt blev nået, da Lade Brog i 1468 med egen hånd mürtede en rige købmand ind i Randers, som ellers stod under Rosenkrantzernes beskyttelse. Rosenkrantzerne var dog næppe helt så beskyldt i, som kilderne ansøger. I 1434 blev æg Otteson så lidt beskyldt for at have høret en mand til at snimmøtte Lade Brog. Men ellers kunne Rosenkrantzerne dække deres gærninger indunder, at de blothandlede i embeds medfør som kongelige lendsmænd, og dermed rettslige forvalderer i Østjylland. Som i fejden mellem Rosenkrantzerne og Biskop i Antivosen lå der også dyberlæggende politiske konflikter bag fejden mod Lade Brog. Rosenkrantzerne tilhørte et monarchisk parti, der ønskede en stærk kongemagt, men Lade Brog tilhørte et aristokratisk parti, der ønskede en stærk adel. Derfor støttede kongen Kristian 1. så vidt muligt Rosenkrantzerne bag kuliserne. Men i 1466 gætte der et omslag i kongens politik i retning af at svække Rosenkrantzerne og skabe balance i de jyske markkampe. Kristian 1. tog således kageløs slott fra Ortenælsen og overlovede det til Rosenkrantzernes gamle fjende, Biskop i Antivosen, som også fik hærdømmet over Aarhus tilbage. Kongen havde store problemer med at holde sammen på Kalmarunionen og ønskede fred på de indre linjer. Og det var en del af grunden til, at Dirk Ottesen og Lade Brog sluttede fred i deres private fejde i 1495. For kongen var adelsfejderne et tværækket svar. Det kunne på den ene side være en fordel for kongen, når tilhængere af den kongelige politik fjørte fejder imod kongemagtens modstandere. På den anden side, når kongemagten var trængt, så virkede adelsfejderne direkte modsat, fordi de virkede kongemagten og styrket denne svinder. Med hensyn til Jens Iversen, endte hans fejder jo ikke med en styrkelse af den lokale kongemagt i Østjylland, men snarere med en styrkelse af Aarhus bisbesæde, og fejden mellem Brog og Rosenkrantz førte jo ikke til en sejre til kongemagtens tilhængere Rosenkranterne, men snarere til en uafgjort eller måske en lille nederlag til Rosenkranterne alt efter hvordan man ser på sagen. Kongemagten måtte derfor drømme om en dag at blive i stand til at samle alt voldsmagt i kongens hånd, men det sker i det først med etableringen af den tidlig moderne stat i 1500-tallet.