 Ja och nej. Original sagor av Helena Nyblom. Detta är en LibriVox-inspelning. Alla LibriVox-inspelningar är fria. Public domain. För mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Första sagan. Ja och nej. Det var en gång en man och en hustru som hade fullt upp av allt gott, gårdar och gruvor och rykande smedjor. Mannen hette Rolf och på grund av hans rikedomar kallades han vanligtvis för rikerolf. Han var en svart skägig och svart ögman, stor och stark och skicklig till allt arbete. Ett gott förstånd hade han också och hans ord var att lita på. Men hans vilja var så hård som stångjärnet i hans smedjor. Ja, ännu hårdare. Ty, när stångjärnet blev glödgatt och hamrarna började dansa på det, kunde till och med de hårdaste stänger börja sig. Men hade Rolf en gång sagt, jag vill, eller jag vill icke, så kunde ingen mänsklimakt förmån om att ändra beslut. Han satt en stor ära i detta, att han aldrig gav efter, varken förbredis eller bönor, och alla som gjorde invändningar emot honom svarade han endast, när jag har sagt nej så är det nej. Hans hustru hette Sigrid, och hon kallade Savalla för milda Sigrid, till hon var lika mild som Rolf var hård. Och väl var det, till om två järnstänger kommer tillsammans skramlade förskräckligt, men läggs en järnstång på halm så hör man den inte. Sigrid visste väl att det aldrig skulle gå an att säga sin man emot. Till allt vad han sa börjde hon sitt huvud och svarade, ja, ja. Och han frågade henne just aldrig för att få veta hennes mening, utan endast för att höra henne säga ja, ja. Och det visste han på förhand att hon skulle säga. Men i all stillhet gick Sigrid och mildrade många en sträng befallning som husbonden ger. Om man en ibland märkte det, låtsade han som om man inte såg det. Han tålde bara inte att någon sa honom emot. Förresten var de ganska lyckliga med varann. Rolf undnade sin hustra allt gott och hon kunde inte föreställa sig att i hela världen fanns en klokare, vackrare och ståklärare man än hennes råd. De hade som sagt fullt upp av detta liv skoda, men det bästa fattades dom dock. De hade inga barn. Jag vill ha ett barn, sa Rolf. Vad är detta för något? Ett stort hus fullt av möbler och leder, mat och dryck och inga barn. Det är ju ingen mening i. Hör du, Sigrid, jag vill ha ett barn, hälst två. Och Sigrid böjde huvudet och sa, ja ja, men där kom inga barn. Då började Rolf att mörkna. Han sa inte många milda ord till sin hustru och nästan vargång han nedlät sig att tala till en en sann. Jag har ju sagt dig att jag vill ha ett barn, hälst två. Vad är det för dem, heter att inte vi, liksom andra människor, har barn i huset? Då bad en milda Sigrid så mycket till Gud att han skulle ge henne ett litet barn och så viskade hon alltid till sist. Hälst två, gode Gud, hälst två, så blir Rolf glad. Och på Nyhjulstan kom äntligen två små flickor till världen. De kom på samma timme och var där för tvillingar. Men de liknade inte det minsta varandra som tvillingar brukar göra. Man kunde ha trott att de inte alls var syskon. I dopet fick de namnen Maja och Kitty, och Rolf var de själv till dopet en på var arm. Både faden och moden var offentligt glada åt sina små flickor, och Rolf kunde i timmtal sitta bredvid den stora vaggan där de små tvillingarna låg och stirrar på dem. Tror du de tänker på något? Frågade han sin hustru som gick och pysslade med barnkläderna. Ja, vem kan veta det? svarade hon. Det är väl inte på så mycket? Visst tänker de? Sarolf bestämt, och stadsigt stora pikfinger in under hakan på lilla Kitty. Då vaknade hon och skrek av fullhals. Har på tösen! Sarolf skrattade. Maja såg utan att låta sig störa av systernsgrål. Men då stack fadrens gitt pekfinger också in under hennes haka. Hon fnyste lite, och så slog hon upp ögonen och skrattade. Men den döps, Sarolf. Hon tar det med ro. Och så i sitt utseende var de små flickorna som sagt alldeles olika. Maja hade alldeles ljust, glänsande slett hår och stora ljusblå ögon. Hon var knubblig och rund och fick röda kinder när hon sov. Kitty hade mörka ögon med långa, svarta ögonhår, hålsvart, lockit hår, och höll sig alltid tunnare och blekare än systen. Men friska som nötkärnor var de båda två. Första tiden av sitt liv sov de för det mesta. Men då de började att vara vakna visade de också tidigt att de var lika olika till sinnelag som till utseende. Maja bara dräglade och skrattade. Kitty bara drack och skrek. Och då de började gripa efter saker och ting, lekte de också var på sitt sätt. Om man gav Maja en prästkrage eller en annan liten blomma, kunde hon i timtal sitta på golvet och peta på den med sina små fingrar och säga Lutter, lutter, lutter. Och behövde ingenting annat att råva sig med. Kitty däremot grep efter allt var hon sov, men så snart hon hade fått det, kastade hon det på golvet, och så skrek hon till dess man tog upp det igen, och så skrek hon på nytt. Det var en mycket ansträngande och orolig liten unge. För roll fyller tidigt visa henne att hon hade att börja sig för hans vilja, och då hon två gånger hade kastat nyckelknipan på golvet, tog han inte upp den nera. Nöll ligger den där, sa han, och nu låter du den ligga. Men då skrek Kitty som om hon skulle slaktas och blev så röd i ansiktet att faten blir rädd, till att vara ensam med henne, och så tog han upp nyckelknipan lika många gånger som Kitty slängde den till smoden kom hem. Då var Rolf aldrig svettig och räckte hastigt Kitty till moden. Hon blev inte lätt att tas med, sa han. Båda flickorna lärde sig fort att tala, i synrigt Kitty, och hon talade också mera och fortare än Maja. Men det var ett ord som Kitty aldrig kunde lära sig att säga, och det var ja. Hennes far satte henne på sitt kne, såg stadigt på henne, öppnade munnen stort och sa, ja. Kitty tittade honom in i munnen, teg länge, och så sa hon ett litet bestämt, nej, och började att skratta. Ja, ja, ja, sa Rolf, nej, nej, nej, ropade Kitty. Då skrattade Rolf och sa att det var den envisaste unge han någonsin sett, och om hon inte var så söt så skulle han ha luft att smälla henne, men det blev aldrig av. Men tänk så underligt, liksom Kitty inte ville lära sig säga ja, kunde Lilla Maja inte bekväma sig till att säga nej. När hennes mor tog henne på sitt kne och sa, Lilla Maja, säger nu nej, så sa Maja, ja. Ja, men säger nu nej, uppreppade munnen, ja, ja, ja, ropade Maja och nickade. Det var alldeles omöjligt. Och så växte tvillingarna upp och kunde tala och gå, och var i allt som andra friska och vackra barn. Men ett ord fattades för dem båda. Kitty sa alltid nej, och Maja använde aldrig annat ord än ja till svar på all frånfrågade som. Då det var alldeles omöjligt att förändra, måste föräldrarna finna sig det, men det var inte så lätt som han skulle tro. Rolf som aldrig sitt liv hade tålt att någon är hans närligt svarad om nej. Hade nu dagligen omkring sig en liten tös, som aldrig svarade honom annat än nej, nej, lilla far. Och mor Sigridt som själv aldrig hade sagt annat än ja, kunde bli rent förtvivlad över sin lilla Maja, som aldrig ville säga nej till någonting, utan bara ja och ja och åter ja. Hatte då ungen ingen egen tank i huvudet? Men ingen kunde på allvar bli ond på lilla Maja, till hon var mildheten själv, och det lydiaste barn man kunde tänka sig, som icke blottsa ja ja, men som i allt gjorde sina föräldrars vilja. Lilla Kitty var inte heller så stig som han skulle tro av hennes ständiga nej. Hon sa alltid först nej, och det var mycket bestämt, men efter en stund gjorde hon ändå vad föräldrarna sa till henne. Det var blått som om hon först betänkte sig, och sen ville göra allt, men på sitt eget sätt. Det var en hårt strid för roll för att uppge att få henne att svara ja, och då han kände att han var överbunden, vill han varken visa eller erkänna det. Det betyder ju ingenting med det där nej, sa han. I lillas Kitty mun är det detsamma som ja, hon gör ju ändå alltid vad man ber om. Men till andra utanför familjen, sa han, ni skulle veta vilken tös jag har. Det är en vilja, ska jag säga, som heter Duga, hon har sitt huvud för sig och kommer inte att löpa med limstången. Och underligt nog hade farolfen avgjord förkärlek för Lilla Kitty, som såg honom stadigt i ögonen och sa, nej pappa. Däremot älskade moden mer och mer Lilla Maja, som så liten hon var redan var henne till hjälp i många små saker, och sa, ja, lilla mor, så mildt och så vänligt att mor Sigrid aldrig mera saknade att hon inte kunde lära sig att säga nej. Då småflikorna växt upp och började leka med andra barn, fick de båda sina vanskligheter. Kitty höll sig oftast på lite avstånd, och när barnen föreslog henne en lek, sa hon alltid nej. Men så stod hon för sig själv och såg hur de lekte, och om det behagade henne smög hon sig småningom med i leken, och då hon var uppfinningsrik som få och lustig och glad som ingen, låtsade de andra barnen som honom hade glömt att hon först hade sagt nej, och tog henne gärna med. När hon först sa nej, sa barnen, låt henne vara, hon ska ju alltid först säga nej, men hon kommer nog. Men det var inte så aldrig säkert, det var ju om Kitty hade stått en stund och sett på leken, och den hade förefallet henne dum eller allt förvild, smög hon sig bort och lätt inte vidarehör av sig. Maja sa ja ja till alla lekar och sprang med utbredda armar mot alla barn, som ville leka med henne. Hon trodde att alla var snälla, och att hon skulle få så gräsligt roligt med de alla. Men då hände det ibland att hon kunde komma in i rättvilda lekar och plumpa köjkar som slog och nöp henne och narrade henne att springa så fort, att hon följde om kull. När hon då satt och grät på marken och gnäd sina stötta armbågar, tog de elaka barnen och skrattade åt henne och ropade ja Maja, ja Maja, varför ska du alltid säga ja, den som säger leken ger måste leken tåla? Men nästa gång, någon kom och ville leka med Maja, hade hon glömt sina motgångar och svarade åter. Ja, ja. Så växte systerna upp och blev två stora och vackra flickor. Maja hade fått långt gullgullt hår som hon flätade i två långa fläter, och hennes ögon var så milda och blå som en sjö i solfjen. Kitty hade brun hy och ögon så svarta som två svarta körsper, och håret ringlade sig blanka lockar kring en små öron och fina halv. Men båda hade de en vacker frisk och rödmål, full av de vitaste tänder. Morsigrid såg på Maja och tänkte, Ack, min egen lilla jaflicka, om jag ändå kunde få behålla henne för alltid, men hon tar nog till manden Förste som kommer och ber henne. Hon kan ju inte säga nej, och om hon också kunde det skulle hon aldrig kunna bringa det över sina läppar. Och Farolf såg på Kitty och tänkte, Vår ja en ung man skulle jag springa till världens ände för att få dig, men du blir nog en gammal ogift mö. Du, du kommer att säga nej till varenda friare du får. Om det så vore kungens son kan du ju bara svara samma ord. Och det kom verkligen många friare till gården. Rolfs rikedom var känd vid omkring, och många kom för gården så hemgiften skuld. Andra kom också för flickorna skuld, tyngde inte många var så vackra och så kunde jag allt vad en god husmål var veta. De flesta kom dock för Kitty skuld. De tyckte det skulle vara bra och märkvärdigt om de inte skulle kunna förmå den vackra trollungen att svara ja. Men de fick annat besked, till det var nej och nej och nej, nej, nej, gå er väg och tänk aldrig på mig. En och annan kom också för Maja skuld, men så snart hon hörde ljudet av en främmande vagn på gården, brang hon upp och gömde sig på högskullen så att ingen kunde finna henne, och friarna måste åka bort igen med oförrättat ärende. Men det fanns en ung man där i trakten som kände systerna i många år, och så länge han kunde minnas hade han haft klart för sig att när han blev vuxen och kunde gifta sig ville han inte ha någon annan i hela världen än Kitty, skulle han än vänta hundra år sedan, skulle hon ändå till sist bli hans. Men då han blev 25 år tyckte han då att han väntat tillräckligt länge. Nu hade det ju redan gått ett fjärdedels århundrade och Kitty fyllt tjugo år. Den unge mannen som hette Jösta var en vacker yngling. Han hade härftgården efter sin far och han hade pengar att styra med och två starka armar att arbeta med. Men framförallt hade han en så stark kärlek till Kitty att han tyckte att han blått med den måste kunna lyfta upp henne från en svarsgård i dalen till hans eget hem bland bergen. Han hade en och annan gång vid ansilerna talat till Kitty om hur inneligt han önskade att hon skulle bli hans hustru. Men hon svarade honom blått med att skratta honom upp i ansiktet och säga kom så ska vi dansa och så virvde hon runt med honom så att han blev alldeles kollrig. Men nu var det allvar. Nu skulle Kitty svara honom ordentligt. Han spände två präktiga svarta hästar för ens leder till det var mitt i vintern och gnisterande kall och så hängde han gällerspel på deras ryggar gällerspel som kunde funga långt ut över skogarna och de frusna sjöarna och så klädde han sig i sina bästa kläder och vargskins päls och mössa och så sprang han upp i släden mens upp till nu gällde det hans livs lycka och så körde han i bildfart ner till gården där Rolf och hans döttrar bodde. Då han skakat snön av sig och kastat pälsen och mössa han i förstyggan gick han rakt in och sa att han ville tala med Kitty. Då hon såg släden och såg Gösta springa ut ur den förstod hon vad klockan var slagen men hon gödde honom välkommen som hon inte anade. Hon började tala om hur tjock isen kunde vara på sjön och hur fort man kunde köra från hennes hem upp till Göstas men Gösta svarade jag tror att om isen kring ditt hjärta smälte så håller nog isen på sjön tills vi kan åka hem i samma släde och om du vill försöka det ska du få se hur fort det ska gå men Kitty svarade att hon inte hade lustat frysanesan av sig utan att det var bäst att Gösta stannade hos dem åt middagen hon skulle gå och ropa på far och mor det kan vänta lite så Gösta och ställde sig för dörren du kan vänta lite till nu har jag väntat så länge på dig och jag ska säga dig att nu är det allvar och jag åker inte härifrån förän jag får veta om du vill bli min hustru en rikare och en vackrare man kunde du få men ingen som kunde älska dig trofastare och arbeta gladare för dig än jag no Kitty, vad svarar du? Kitty stod och såg ned och Gösta tyckte att det droppade något bort från hennes ögon men hon svarade ingenting kan du inte svara mig, sa Gösta när det gäller mitt väl och ve skulle du väl kunna säga mig ett enda litet ord men du vet ju Gösta, sa Kitty och dropp på munnen att i ord du vill att jag ska svara kan jag inte säga jag kan bara säga nej men du menar ja frågade Gösta, han såg så olycklig ut ja, sa Kitty och så blev hon i detsamma så rädd för att höra sig själv säga detta ord att hon höll händerna för ögonen och började gråta högt ångrar du vad du sagt, frågade Gösta nej, nej, nej ropade Kitty och grät högt tar du det inte tillbaka nej, nej, nej ropade hon så är sådär, nu står Kitty åter igen där upp och säger nej till en friare safarolf som kom gående i trappan han öppnade dörren, kom Gösta och Kitty mot honom hand i hand de skrattade och grät om vartannat men Gösta sa nu kan Kitty säga ja ty hon har sagt det till mig är det sant safarolf och gjorde stora ögon ja pappa, ja, ja sa Kitty och skrattade det kändes riktigt gott i munnen att säga ja och så nymodigt det väckte stor förvåning då det förstbordes att Kitty hade sagt ja till Gösta och en av dem som hade varit uppe för att fria till Maja men inte kunnat finna henne på högskullen ville nu återförsöka sin lycka hade Kitty kunnat säga ja och skulle det väl inte vara så svårt att på Maja svara ja och så åkte friaren upp till gården och bada få tala med Maja hon satt just i storstugan och vävde och kunde inte i en hast komma sin väg så att hon var tvungen att sitta där där hon satt då framförde friaren sitt ärende och baden blida Maja att bli hans höstre Maja hörde länge på honom men så svarade hon jag känner er så lite men jag känner min far och mor så väl och jag vill aldrig lämna dem ensamma på deras gamla dag därför tackar jag så mycket för den ära ni gör mig med ett anbygg och svarar er nej och så neg Maja och gick och det gick inte bättre för alla andra friare som kom Maja svarade dem alla att hon aldrig skulle komma att älska någon så högt som far och mor och hos dem ville hon stanna hela sitt liv och så blev det Kitty höll bröll upp med gösta och blev den gladaste och kärleksfullaste hustru för honom nu då hon en gång hade märkt att hon kunde säga ja sa hon det ofta det var så lätt att säga ja till gösta men Maja stannade hemma på sina föräldrarsgård och blev deras ålderoms tröst och glädje det blev mera och mera hon som kom att styra huset och folket och då var det ju nödvändigt att ibland också säga nej till annars kunde det lätta gått galet och nu visste Maja när det gällde kunde hon svara nej men farolf blev mildare och mildare på sina gamla dag och en afton då han satt i bralsan med kittys lilla gosse på sitt knä sa han till honom ser du lilla rolf du måste lära dig att både kunna säga ja och nej i rätt antyd ty att alltid säga ja eller alltid säga nej är lika dumt man ska kunna säga ja till allt som är rätt och nej, nej, nej till allt som är orätt slut första sagan ja och nej av Helena Nyblom läst av Lars Rolander ja och nej originalsagor av Helena Nyblom detta är en LibriVox inspelning alla LibriVox inspelningar i fria public domain för mer information eller för att frivilligt bidra gå in på LibriVox.org inläsning av Lars Rolander andra sagan när granarna tändas uppe i djungen på berget tätt in till skogsbrunnelklåg och gamla med Johannes lilla stuga den var varken målad eller rappad men hade skyddande likhet med allt omkring den som man kunde komma den ganska nära utan att se den den hade samma gråa färg som järskården vid Fureskogen samma gråa färg som de gamla utlevade embusskarna samma gråa färg som de stora stenarna på berget det var bara en enda sak som gjorde den levande det var de vita sträcken som var dragna kring de små fönstren som vette utåt de olika vädersträcken det såg ut som om fönstren hade ögonbryn var under rutorna tittade fram som små glitterande ögon och det var något mycket vackert som de ögonen tittade på runt om var bergt beväxt med högljung vars tuvor såg ut som vågor i ett stort hav som böljade framåt nedåt helt ner i dalen genom dalen gled floden fram i ståkliga svängningar lysande vit i morgonljuset brinnande röd i sognedgången den vandrade och vandrade år efter år samma långa möd och samma väg och tycktes alltid komma fram men bakom floden tog höjdena vid den ena åsen bakom den andra den ena högre än den andra in till de ljusblåa bärgen längs borta som flöt ihop med de svävande molnen om våren var det så vackert uppe vid morga hannastuga när häggen vid järskåden hade stora vita klassar när det doftade från den fuktiga jorden och alla de små väckarna uppe på bärget dansa och sjunga mellan stenarna om sommaren var det också så sjönt där uppe när furorna i skogsbrynet doftade i värmen och satte glänsande pärlorakoda i solen när foglarna hade brått med sina ungar i de dåla nästerna på heden och floden och bärgen sken av glädje långt in i de ljusa sommarnätterna men allra vackrast var det dock på hösten när jungen stod i blom så långt som de små fönsterögonen på morga hannastuga kunde se låg heden som ett oändligt blomsterav rosenrött och violett brinnade som eld i sognedgången varenda liten klocka på jungen är ju så liten så liten att den är som rakt ingenting bara en liten röd pärla men saken är den att det finns så många tusen miljoner, triljoner av alla dessa små klockor och de samlar sig till en så oändlig blomsterkör att de ärövrar hela landet omkring man ser varken stenar eller jord varken sand eller gräs man ser bara ett hav av blomsterböljor som liksom rör sig i skiftande färger och mellan jungen växer lingon med blodröda bär och små gnistrande röda nejlikor och grön gula vickerblommor och blåklockor på hårfina skälkar och över tuvorna hoppar hararna bort med stora skup medan gladan svävar högt upp i luften på utspända vingar och tänker Tänk om jag skulle ta dem men ju längre hösten lider desto mer blånar bärjen och desto mer flammar solnedgången Nu vill hela naturen göra sitt allra bästa då den vet att det snart är slut med glädjen När ibland någon vandrare kom upp på bärget blev han stående framför Johannes stuga och när han såg all den härligt som uppredde sig för hans fötter så tänkte han Här skulle jag vilja bo Här skulle det vara skönt att bo Ja, det kunde han tänka som bara såg stugan i sommarens värme i höstens skönhet men något helt annat var det på vintern då låg jungen gömd under snödriverna och den lilla gångstigen som ledde ner i motalen var halavis då vågade sig ingen upp på höjderna men allt omkring var kålsvart kall ensamhet Vägarna var inte syneligt tjockade en grå papper och det pep och köt genom alla springor på taket Under sommaren och hösten samlade ju gamla Johanna ihop alla de torra kvistar och grenar de kunde få tag i för att spara till bränsle på vintern men när man har kölden så ohyggligt stark omkring sig som Johanna hade i sin lilla skröcka stuga så får man allt känna på att man står framför sin överman att man får tiga och frysa men maten var också klent i vintertiden mjölk var inte att få på långt håll och när silfjäringen tog slut och potatsen hade slagit fel då var det inte stort annat än brötet att laga till och en kaffetår som blev ljusare för varje dag bara brötet inte tar slut säger Johanna ska man inte klaga det var egentligen inte heller för sig själv som gamla Johanna hade bekymmer det var för sin lilla dotterdotter Elsa som bara var åtta år och som jämnt var hungrig och tyckte så mycket om att få lite mat mor Johanna hade bara haft en dotter och med henne hade det bara varit sorg och bedrövelse hon hade dött och Elsa var en helt liten flicka och då var där ingen annan i världen en mormor som kunde ta sig an den lilla och nu var det de två som bodde tillsammans i den lilla stugan uppe i djungen på berget sommaren hade varit nog så glad då var Elsa ute från morgon till kväll hon plockade blommor och bär och var lika hemma stad på djungen som harungarna ibland fick hon gå till härgon och hjälpa till att rensa ogräs eller plocka erte och då fick hon sig ännu annans land för besvär ja ses sommaren då är det väl ingen konst att leva med hösten började skolan och Elsa fick vandra den långa vägen nedåtalen på andra sidan floden till skolhuset det var väl en halvmil framåt men när snön började falla och mörk utkom tidigt då blev det just inte mycket av med skolgången gamla Johanna fann de långa vägarna försvåra för sin lilla flicka och när de skäll och stel och sjuka giktverken de ofta kändes när kölden kom så behövde hon Elsa till hjälp hemma nu var det återvinter den hade kommit bra tidigt denna gång långt före än man hade betten komma och den var en ganska ovälkommen gäst redan i november hade snön börjat vältra ned och värre och värre blev det ju närmare man kom julen det yrade och stormade och snön störtade ned så vill som om den hade för avsikt att täcka och gömma hela jorden under sitt höge himlen var svart, jorden var vit och mår Johanna stuga stod och darrad av köld men plötsligt på julafton en småron upphör då väret då lilla Elsa tittade ut fick hon se en himmel som inte hade en fläck utan välde sig som en skimmrande blå glaskuppa högt över hennes huvud framför henne låg hela världen kritvit och tyst som döden inte ett spår av någon mänsklig fot var att se i all denna obefläckade ditid bara märket efter en och annan fågelklo och små lustiga rotspårade här och där bildat som pärlrader av smågrupper i snöytan nu går jag till stan med garnet mormor såhälsa i såklart väder kan jag hinna hem innan kvällen mormor låg i sängen och hade ont i alla leder och det fanns inte många brökakor kvar i huset garnet hade länge varit färdigspundet om det bara kunnat komma in till stan till bagafrin som hade beställt det så kunde man få sig en sland men vädret hade varit rent omöjligt nu såg det verkligen ut som om alla ovedersmål hade försvunnit och solen sken så värmande som om den skulle säga ja nu är det svårt men jag försäkrar er att det en gång ska bli vår igen så sant som jag i solen om mormor och hanna mentat lilla älsa nu skulle kunna gå till stan hon fick byta på sig allt vad som fanns av villeplagg i stugan och så fick hon garnet till en korg på armen vem kunde veta om inte nu på själva julaftonen någon kunde stoppa något gott i kogen så kyste hon gamla mormor och så traskade hon iväg ingen annan än hon skulle ha hittat vägen i den stora snöknen men hon kände varje sten och varje embuske som stack upp ur snön hon visste att vid den största furan i skogen vände vägen åt höger och vid alla de små nyplanterade granarna böjde den åt vänster och hon såg på snön varifrån vinden kommit och var den hade hoppat de högsta drivorna och hon vandrade framåt som en liten mörk prick i den stora snövärlden någon kring sig och medan hon gick fram tänkte hon på att idag var det julafton den högtidligaste kvällen på hela året lilla Jesus barnets födelsedag det var nog därför som det hade blivit så fint och ny soppat i himlen och solen såg också glänsande glad ut det var nog för att fira helda saftonen som alla marker och fält låg så tindrande vita och skugorna så mjuka och blåa som samhället det var nog av bara julfröjd som alla tak på de sprida gårdarna glöd och flammade så röda och när slädarna kom dansande förbi än är på vägen till och från stan så sjöng alla bjällror så tydligt jul, jul, jul den allra vackraste jul nog var det kallt men inte så där plågsamt kallt hela luften hade något så glatt och uppfriskande och snön sjöng så det knarrad under skosugorna på den ja, ikväll var det julkväll och lilla Elsa gick och tänkte på att hon hade hört att hos många rika ja, också i svartia hade barnen julgran på julaftonen nere på herrgården hade de julgran och Elsa kände flera av sina skolkamrater som var uppdjuna dit att se på hon hade inte blivit hur ihågkommen hon bodde så långt ur vägen och förresten kan man inte begära att människor skulle komma ihåg alla men Elsa hade hört talas om hur underbart vacker en sådan julgran var det var en riktig gran som blivit tagit hem från skogen men på alla grenar och kvistar hade man satt ljus och hängt silver och guldtrådar och när ljusen blev tända glänsta och gnistrade det som om alla skärnor på himlen skulle ha fallit ner i trädet lilla Elsa funderade på hur det egentligen skulle ha sett ut och hon önskade så mycket som en sån liten fattig flicka kan önska det att hon en gång i livet skulle få se en sådan julgran tänd i hela sin härlighet hon hade till och med en kväll då det var mörkt viska till mormor, att helst av allt i världen skulle hon vilja se en sån julgran som den den de hade på hergon men mormor hade svarat henne att hon fick lov att slå såna tankar i huvudet för det var bara rikt folk som kunde köpa något så dyrt som vaxljus och guldglitter men nog skulle hon få tända två tallljus på julaftenen och sätta en grankvist emellan dem och nu gick hon och tänkte på hur vackert hon skulle göra det hemma med grankvistar och tända ljus och ju mer hon tänkte därpå dess fortare gick hon till slut sprang hon så fortfötterna kunde bära henne och så var hon in i stan det var en ganska stor köping med olika slags bodar och nu till julen hade alla bodfönster skyltat med det bästa och finaste dem hade lilla Elsa riktigt undrade på att det kunde finnas så många dyrbarheter och granlåter i världen som alla dem glas och på slinsaker som stod hoppackad i fönstren och sandelsmannen och alla dem tyger och band som hängde bakom de blanka rutorna i klädboden det vimlade människor på alla gator gående och åkande det frustrade från hästar och pinglade med bjällor och alla hade så omänskligt brott så man snarare skulle tro att det var höstmarknad en helda safton alla bodar var propp fulla folk och alla hade famnen full av paket och påsar det var ett rent förskräckligt bråk och spektakel tyckte lilla Elsa som kom ifrån den stora tystnaden vagarfrun som skulle ha garnet bodde långt bort i motsatta ändarna köpingen och då Elsa kom in i boden hade ingen tid att tala med människorna stod i så teta rader som flugor på en sommardag och i ordning få alla de pepparkakor och saffransbullar och karameller som de hade beställd det var då heller inte måtta på goda saker i den där boden där var baklser i stora högar och tårtor med inskrifter av vitt socker och karameller inländade i kulört papper där fanns grisar av mandelmassa och de fönaste saffran som mandelbullar lilla Elsa fick nästan tårar ögonen av att se allt detta överflöd vagarfrun och hennes äldsta dotter hade fullt upp att göra med att bekänna alla kunderna men plötsligt får frun ögonen på Elsa och så ropar hon till sin andra dotter en liten tö som sprang runt i boden och säger hör du Anna, ta in Elsa i kamman och se till att hon får kaffe och dopp idag får ingen gå med julen ur huset jaa det var att tala om en snäll vagarfru och ett ögonblick efter var Elsa i familjens vardagsrum där vagarfrunskamla mor satt och stickade det var ett gruvligt fint rum tyckte Elsa med soffa och gungstor vita lappar på stålsryggarna och nya trasmattor på golvet i kakelugnen brann en härlig brasa och allt där inne var så rent och fint som man då genast kunde se att idag var det jul haft om och den gamla rara frun tog alla ylledukar av Elsa jaa tog till och med kängorna av henne för att torka dem vid elden och Elsa fick vant kaffe och så många skorpor och pepparkaker som hon kunde proppa i sig dakars lilla barn som skadde en långa vägen hem till bärget igen så den gamla frun men så skall du också ha förening hem med dig till gamla mor och därmed gick hon ut med Elsa skoj och då hon återkom in med den var den så proppfull att locket fick bindas fast med ett segelgan här har du pengar för Garnets son och stack så ett par silverslanta i handen på Elsa om det är lite för mycket så blir väl inte mor Johanna ledsen och så skrattade hon som enligt Elsa kände sig så varm över hela kroppen, ända in i hjärten det är för märkvärdigt att alla människor blir goda jul haft om, tänkte hon och hon såg redan i tanken hur mormor skulle skina och glädje när hon öppnade på det där korglocket så fick hon de torra kängorna på och skulle till att ge sig av med många tack då lila Anna viskade något i sin mormor gumma nickade och den lilla flickan vände sig till Elsa frågade, vill du se vår ljugran? Elsa blev alldeles mörk röd i ansiktet hennes hjärta boltade högt och lila Anna tog henne i handen och födde henne in i ett angränsande rum det var ett långt rum med tre fönster och vita gardiner för alla fönster mitt på golvet stod ljugranen den var så hög att den räckte från golvet ända upp till taket och på alla grenar hade man lagt bomull som skulle föreställa snö och på alla kvistar var små ljus fästa över det gröna barret var små silvertrådar spända som såg ut som spindelväv men uppe i toppen av trädet satt en skärna av silvepapper det var så vackert att Elsa inte alls kunde tala är den inte vacker frågade den lilla flickan vi har bara ljus, glitter och bomull på trädet det ska se ut som trädet i skogen alla ljulklappar och allt namnam lägger mamma på bordet privit så frågade Elsa mycket sakta när ska den tändas ja, det blir först i kväll när det är slut i borden och vi blir ensamma och så ska det då vara riktigt mörk när julkranen tänds Elsa suckade då måste jag vara hemma som du får så gärna stanna och se på den sana, och så sprang hon in till sin mormor och ropade får inte Elsa gärna stanna och se när vi tänder granen joo, det skulle hon så gärna få men då måste hon också ligga kvar hos dem över natten för i kålande mörkret kunde hon då inte gå den långa vägen hem har du inte lust att stanna frågade Anna har du aldrig sett en julkran för nej, det har jag inte svarade Elsa sakta men skulle du då inte gärna vilja se den helst av allt i världen sa Elsa, är du sakta ja, så stannar du så stannar du ropade den lilla flickan och klappade glatt i händerna det blev Bagafrun och den största systen också tagnat till råds och alla sa dem joo, vi ska hon stanna hon kan så gott ligga på soffan i lilla rummet och så snart det blir just det morgon bit i dag kan hon ge sig av hem de började redan ta av Elsa vad hon bylltat på sig hon skulle då också en gång ha en glad och fästlig jul och se julkranen i all dess härlighet det var en svår fästelse för lilla Elsa de var alla så goda och snälla mot henne, de vänliga människorna hon skulle få god julmat och ligga i en varm säng i nack istället för att springa hem den långa vägen genom skogen och framförallt skulle hon få vara med om det högtidliga ögonblicket då julkranen blev tänd nu är det ingenting sa de alla men du ska få se den här alla ljusen brinner är det hur vackert det är nej det förstod ju lilla Elsa nog att det måste vara vackerare än all hon sett på jorden och hennes hjärta svällda och obeskrivlig längtan att få stanna kvar men så tänkte hon på gamla mormor där upp i den lilla kalla stugan på berget hur hon skulle längta och vänta och undra om inte hennes lilla flicka kom hem skulle hon nog få en förskräcklig ångest inte sova på hela natten må hända rent av dö av ångest det klack till i hjärtat på lilla Elsa och hon sa högt och bestämt nej jag kan inte stanna kvar mormor skulle bli så förskräckligt rädd jag får lov att gå hem jag vill gå just nu hon skyndades att få kläderna på sig då hon kände att om de alla fortsatt att benet stannar då skulle hon må hända inte kunna stå emot det hjälpt inte att hon sa ja mormor begriper nog att du fått ligga kvar här det är ju bara en enda natt och det är bara jul en gång om året hon band ylderskallen fast om huvudet för att inte höra mer så räckte hon fram handen och sa tack tack och så tog hon korgen på armen och gav sig iväg det var redan långt lidet på den korta vinterdagen himlen var inte mera blå det blev ett grön och flammande eldröd emot sognedgången nu var det inte längre så mycket folk på gatorna men åt alla håll satte slädaren iväg hem till julkaraset där åkte också många slädar förbi henne på vägen hon sneglade till dem och undrade om hon inte skulle kunna få en liten plats på en av dem men de var alla så överfulla med folk och packning och alla hade så brott att komma hem till kvällen att ingen hade en tanke på den lilla tösen som traskade i snön bry vid vägkanten solen sjönk allt mera och mera och då hon hunnit halva vägen hem kom mörk ut ju längre dagen ledes då färre slädar åkte henne förbi nu hade nog alla nått hem till julafton men just då skogen började kom ett par bondgubbar efter henne på vägen de hade firat julafton med att ricka in i köpingen och skrollade av fullhals medan de vinglade från den ena sidan av vägen till den andra då blev lilla Elsa rädd och hon pulsade i hass ned i den djupa snön i ett ike och därifrån rätt in i skogen hon visste att just här gick en genväg tvärs genom fureskogen upp i mot berget om sommaren hade hon sprungit en många gånger då var den lätt att finna nu täckte snön alla vägar och stigar en hel genträden och trodde så säkert att hon skulle komma fortare fram om hon besökte den vägen och då var hon säker om att inte möta fulla gubbar och annat stykt folk den första halvtimen gick det ganska bra och Elsa tänkte att hon nog snart skulle vara hemma men plötsligt märkte hon att hon inte alls visste vad hon var hon hade kommit till en öppen plats i skogen höga granar och furoreste sig runt omkring åt alla håll och underskogen som en te ett svart mur men åt ena hållet såg hon framför sig som en allé med höga träd på båda sidor och hända var det den tillsnöjade vägen som födde upp i mot berget hon började gå framåt och hon såg hur stora klipplock stack upp ur snön och hur vägen beständigt bara uppåt det hade nu blivit alldeles mörkt men en liten sped månesken mellan gränarna och högt uppe på himlen började denna gnistra det var så många av dem och det såg ut som om de jämnt skulle kalla på flera till småningom blev hela himla valvet överstrött med stjärnor och där igenom löpte vintergatan som en lång vitväg det var så underbart tyst i skogen nog hade lilla Elsa många gång gått ensam i skogen i mörket och kände till hur tyst det då kunde vara men aldrig hade hon känt en tystnad som i denna julnat inte den minsta fläkt rörde sig så att all den tjocka snön låg alldeles stilla på gränarna det var som om allting lyssnade som om allt höll andan för att vänta på något som skulle komma Elsa fick lova att stå stilla och lyssna hon också men inte ett ljud var att höra hon undrade att hon inte kunde höra stjärnorna flamma och gnistra men de var så oändligt långt borta plötsligt kände hon nog att röra vid sitt ena ben det var inte en gren det var en liten rotta som konchilade ut från skogskjupet pep den hjälp mig, rädda mig uglan efter mig får hon tag i mig så heter hon upp mig ett nafs och det är ontäckt gömde hemmellan mina kängor så lilla Elsa så svarade jag för att hon inte finner dig och den lilla rottan kilade så fort hon hand mellan fötterna på Elsa knappast hade hon gömt sig för den Elsa förnamnet par vingar svävande tätt förbi sitt huvud och där kom uglan och satte sig på en stubbe framför den den hade ett runt mjukt huvud och en skarp krokig nebb och ett par stora ljusgröna ögon som lysste i mörkret och den såg ut som om den hade tänkt och funderat så mycket på all världens visdom att den hade blivit riktigt dum har du inte sett en liten rotta frågade den och glodde på Elsa ett litet ljuselt kräk som ni sprang förbi mig jo, nog såg jag att den svarade Elsa men den har väl sprungit bort och gömt sig den var nog rädd för att du skulle äta upp den Ack, den lilla eländiga stackan så uglan utan att röra en minis i tuniga uglandssikter den vet mer än väl att den gör inte djur i skogen ett annat något ont då har jag mer anledning att vara rädd så uglan, och bredd på sitt mjuka huvud så jag har reven i hälarna på mig och den gynnar ni inte att lita på så här i mörkret när ingen vet av det kunde han till och med på julnatten huu, huu där kommer han skrek uglan och flaxade vilt i vingarna sett du dig här på min korg så Elsa, så kastar jag min farl över dig då kan du vara säker att reven inte ser dig så svävade uglan ner och satte sig på locket av Elsa's korg och hon slog sin yldefarl över den men när uglan hade farlen över sig var det lilla rottan som tog till ben och försvann in i skogen nu kom reven smygande i månskinnet hans långa, iviga svans uppade snön som en kvast och han blev stående framför Elsa och lovmilt lilla älskliga flicka sa han du skulle väl inte ha sett en gammal ögla flaxa här förbi en sådan där gammal viktig döms nu som jag inte kan tåla för mitt liv jo, nog tycker jag att jag såg en ugla svarade Elsa, men den har nog bra, den tänkte nog att du skulle göra slut på den, om du fick tag i den man kan också göra en självmåräpsareven och lov, så Elsa såg alla skarpa tänder alla andra dagar och nätter skulle uglan inte slippa mig men på julnaten törs mina tänder inte bita i levande kött det skulle rentav inte smaka mig och så slickade Reven sig om munden men ser du fortsattan, och tittade som kring, ja han mera orsak att vara rädd ty, jag vet att vargen stryker i kring här, och han är så rasande hungrig, att han nog har förlorat en smula varje samvitt han kunde ha får han tag i mig så hjälper det mig nog fåga att julskär några skina Reven tittade sig en gång om, och så viskade han där är han, där är han och vart i all världen ska jag ta vägen lägg dig här så lilla Elsa, så ska jag skotta snön över dig, så vargen inte ser dig, och så la Reven sig, och Elsa skottade snö över honom så att han låg den, men då det yttersta av hans röda svansstopp försvann under snön, lyfte uglan vingarna och svävade bort i mot skärnorna det krasade mellan grangrenarna och i buskarna, och vargen kom lungan då blev stående framför Elsa, han såg ut som en stor mager hund och var stygg att se, man kunde räkna Revenen under hans strida hår, och hans långa blodröda tunga hängde på ena sidan av gapet han flåsade som om han skulle ha ont i bröst, och såg på Elsa med ett par elacka smala ögon, och så sa han med hesförkyldröst Kös, varje Reven, du kan ja veta det svarade Elsa långt ner i snön tänker jag, han vill väl inte bli slukad av dig vargen blev stående stund och flåsade, mellan han storstirade på Elsa, och så Reven vet nog den själmen att jag inte får röra honom mina fasten tarmarna skriker på mig så är det fastan, men själv är jag inte säker för Nalle har sett mig om han än inte äter upp mig så händer det att han är sitt morska och mörkt och vill ställa till slags små och då är jag förlorat Hör du, hör du hur han brummar mellan trädden? Spring du, sälsa spring du allt vad tygen håller så ska jag nog tala så länge vi Nalle att du hinner komma undan och vargen till att springa så att snön yder omkring honom men då han försvunnit var Reven i ett enda hopp upp ur snön och satt iväg i motsatt riktning men nu såg lilla Elsa hur den stora Björnen kom fram på vägen då han fick ögonen på en ställdanser på bakbenen, slog med han hade en päl så tjock att man inte alls kunde se formen på kroppen, det var bara ett stort stort ljudet bylte men gapet var rött och han hade två små lämska ögon som blängt i månskenet Hör du, pallan min sa han och vaggade med ramarna Skulle du inte ha sett en mager varje lunk omkring här Nej inte har jag sett någon varje listom min svarade Elsa men nog har jag sett en varje springa för livet han är nog redan många mil borta han hade inte lust att vänta på att bli uppeten av dig Nalle Jag äter varken varjar eller annan köttmat på julnatten sa Björnen Skulle jag lov till det så vill jag långt hellre smaka på en sådan liten läckerbit som dig Du är så söt och så röd och har så knöbbiga smarmar Jag är säker på att du skulle smaka som den allra bästa honomskaka och därmed började Björnen gå fram emot Elsa med öppenfam hon satt i ett så förskräckligt skrik att snön följ ner granen hon stod under, men Björnen slog Skaplisa sa han och slog sig själv med ramen över noset Skaplisa Jag sa att jag inte ens vill djuren i skogen får göra någon illa på julnatten och en Björn är väl inte sämre än annan Ja vad är i alla fall så snäll att gå sa Elsa och neg för Björnen att komma fram Ja, som du vill sa Björnen och följ ner på alla fyra igen och med tung pulsande gång traskad han iväg och försvann i skogen Elsa's hjärta slog ännu högt av ångest så hon blev stående för att hämta annan allt var nu åter så hemlighetsfullt tyst omkring henne månen hade försvunnit och himlen lysde bara av många miljoner stjärnor slötsligt såg Elsa en stjärna som hon inte märkt för den hade bestämt blivit henne just nu den var så stor och så klar att den såg ut som en hel knippa stjärnor som hade blivit samma djutna till en stjärna och den sendde ut långa silverklara strålar som riktigt upplyste luften Åh, jag förstår tänkte lilla Elsa Det där är julstjärnan som visade det i vise männen vägen till Jesus barnet hon blev stående och såg upp emot dem och plötsligt hörde hon ett så underligt djut det var som om klockorna långt borta åh så långt borta började att klämta det blev flera och flera det lät som om alla världens klockor ringde på samma gång så glatt, så jublande men inte stark det steg och steg och nu tyckte hon att det också började ringa uppe bland stjärnorna och mitt i allt detta klockjubbel såg hon hur den stora underbara stjärnan, julstjärnan sänkte sig och liksom gläd över himlen ned emot en av de höga grantopparna och kyste den i samma ögonblick tändes ett ljus på grantoppen och därifrån spridde sig ljus till alla granens grenar och kvistar i ett ögonblick stod trädet fullt av många hundra ljus men fortare en lilla elsa kunde tänka fick det nästa och det nästa och det nästa trädet ljus tända på alla grenar det var som om någon flugit med en glödande tråd och tänd alla de radera ljus som strålade högt och lågt från de högsta skyhöga granarna till de minsta små granbuskar vid deras fötter inom några få ögonblick stod vart enda träd i den stora granskogen klätt till julgran vart enda ljus tindrade som en skärna och snön på grenar och kvistar gnistrad och glänste som oräkneliga diamanter det var en så underbar bländande glans att lilla elsa måste skygga för ögonen helt stilla vandrade om vägen och nu såg hon ju så tydligt vart en bar hon såg sidovägen där slädar hade kört och visste att den vägen ledde hem det var så strålande ljust av alla de tusentända julgranarna att det var som att gå i den klaraste dagar hon gjorde sig inte brott om till hon kunde inte se sig mätt på all denna härlighet somliga grenarsken som i blåakt i eld andra i gnistrande grön in i djupet lysdade som om väldiga flammorbrann men i toppen av varje träd satt en stor skärna och strålade ja, det var något annat än vagans julgran längs dikeskanten stod alla smågranarna illuminerade och högst uppe på berget lysdade högsta träd som fyrvåkar på snäm äntligen tog skogen slut och nu såg äldsgrön och det lilla ljuset från mormors fönster det liksom kallade på henne och på en gång började hon springa men innan hon knackade på dörren vände hon sig en gång för att se den strålande julgranskogen så underligt all glansen var borta och skogen låg där natt svart och stilla klockorna hade tystnat och såg hon bara den stora ensamma heden under snön var över alla himlens skärna och lysde lilla Elsa knackade sakta på dörren det är ja mormor det är bara ja hon hörde de släpande stegerna gamla mormor som kom över golvet för att öppna då hon såg Elsa kunde hon knappast tala hon hade varit så förskräckligt rädd att något ont hade hänt henne och minas klockan hade länge sen ring men Elsa var bara glädje hon frös inte, hon var inte trött hon hade inte varit rädd hon hade haft så roligt i stan hon hade fått så mycket gott av alla snälla människor och medan hon pratade tänd honom två ljusen som varit bestämda för julaftonen och dukade fram alla goda saker hon hade fått med hem i korgen men om julskärnan som hade tänd alla granarna i skogen så att hon hade sett en hel julgrans skog medan det ringde i alla världens klockor talade hon inte då och då öppnade hon munnen och var på vippen att säga det men genast slöt hon åter läpparna Nej hon ville inte tala om det hon skulle i alla fall aldrig kunna beskriva hur underbart det varit och tänk om mormor inte skulle tro det Slut på andra sagan när granarna tändas av Helena Nyblom läst av Lars Rolande Ja och nej original sagor av Helena Nyblom Detta är en LibriVox inspelning Alla LibriVox inspelningar är fria public domain för mer information eller för att frivilligt bidra gå in på LibriVox.org Inläsning av Lars Rolande Tredjes sagan Gossen som fick vänner på vägen Långt mot söder ligger ett härligt land Höga skoveväxta berg lyfter sig mot inlen och mellan dem breder sig en vidsträckt fruktbar dal Här löper en kraftig flod med mod och glädjes söder ut och från bergen kommer alla de muntra beckarna Kielander den ena raskare än den andra kompades om vem som skulle komma först poängarna står gräset högt med blommor, ser den gungar som ett bölljande hav och de stora frukträden böjer sig under tyngden av edelfrukt men framförallt växer hervin vinets slingrar sig i en oändlig krans genom dalen och i de långa valgångarna hänger miljoner druklaser och kokar sig mogna i solvärmen I dalen har från gamla berbot ett flitigt folk som har odlat fälten och skurit vinstockan och slagit sig tillsammans i små städer som fågelnästen i det gröna Men på höjden omkring dalen där ligger de stolta slotten var det herrarna bo I gamla dagar födde de förnemar redan ofta ett strängt regiment med bönderna i dalen och om det stackar småfolket blått kan vi från sig ett litet pip kom genast herrarna liksom i den ned från klipporna och slog låna i dem För många många år sedan bodde där i ett av de största vägslotten en mäktig riddare hans namn var Rudolf Reinold Rynkebryn Han hade med våld och makt gjort sig till härre över en av städerna i dalen och alla som bodde där måste nu träla och släpa för att tjäna den hårde herren på falkensten När seden var moggen omgölet föddes många hundra säckar på hästryggen upp till Bergslottet och då druvorna var mogna och vinet pressat gick många hundra tunnor samma väg Så hade det gått många år men till sist tröttnade bönderna därpå och de samlade sig för att hålla rådplägning Det är ju ingen mening i detta sa en gammal mam Här ska vi gå och plöja och så och hörda och mala för att Rynkebryn ska få äta brödet som tillkommer oss och våra barn Ja, inte sant sa en annan Är det inte synd och skam Här ska vi plantera vinet och skära stockarna i vårt anledesvett och när så druvorna är mogna ska vinet upp till falkensten så att Rynkebryn och hans män ska få dricka sig fulla och galna och falla över oss samma bönder som rofåglar Det tål vi inte längre tål vi inte sa de alldeles sammans i munnen på varandra och så blev det bestämt att de skulle sända Rynkebryn ett brev var i dem uppsa honom tro och lynad Hedan efter kunde han skaffa sig bröd och vin var han ville Från dalen skulle det varken komma sekt eller tunna upp till falkensten Ja, beslutet var lättfattat och det var heller inte svårt att få brevet skrivet Det gjorde borremestan själv att det där på staden stora Sil var i man såg en seddeskärve med ett svärd igenom Det värsta var att få någon till att gå med brevet till det kunde vara en förstå att den som brakte hän på falkensten ett sånt byg skulle inte komma levande ned igen Var och en som man föreslod det hade nu så många invändningar en hade inga kläder en annan hade ont i benen det var rakt inte från hemmet och en annan kunde omöjligt hitta vägen dit upp Nej, det var många svårigheter när det gällde att gå med brevet Men så sa en Vi kunde ju skicka Lillefrans Joseph och genast gav det sig alla till att ropa Ja, det blev utmärkt Frans Joseph kan gå med brevet Frans Joseph var en liten fattigosse som för det mesta blått Lillefrans han hade varken far eller mor eller syster eller bror utan hade blivit uppfostrad bland de fattiga barnen Nu var han väl en 12-13 år och skulle försörja sig själv och som han kunde lita varje använder man honom till hjälp här och där och överallt han var med om att gräva i vingorden och langa sten och kalk när ett hus skulle byggas han sprang med bud och brevet på landet och han var karr till att köra dystraste hästar om man ingen annan kuss kunde få han blev satt till att se efter dibanen då mödrarna var ute på arbete och han kunde både karda ul och ränsa humle han var med om att sjunga på begravningar och spela på bröllop Ja, det var nästan ingenting vartill man inte använde Lillefrans av brist på bättre han var rask på foten och lätt på handen trogen som guld och tyst som ett jänlåsskring så att alla tyckte om honom och gav honom fullt upp att göra Nu kom själva borgmästaren till Frans Josef och sa honom att hela stan hade anförtrott honom ett mycket viktigt ärende han skulle gå upp till falkensten med ett brev till Rida Rinkebryn vad som stod i brevet talade borgmästaren inte om till då hade Lillefrans nog förstått att det gällde hans liv Det förstod ju de andra mycket väl men de tänkte som så Frans Josef är en liten fattigosse utan far eller mor och skulle han också bli borta med det samma så det är ju bättre att han försvinner än vi andra som har hustror och barn och det finns ju förresten så fullt med små fattiga gossar som man kan få till hjälp om man skulle behöva dem Frans Josef tog emot det stora brevet han vred och vände på det och frågade om det skulle vara svar på det borgmästaren blev lite för lägen han tog sig en pris och vände bort ögonen från Lillefrans Svar? Nej, han trodde inte att det behövdes något svar Då kan jag väl gå tillbaka med det samma sa Lillefrans Ja, lägg du bara benen på ryggen, sa borgmästaren och så gick han Frans tog på sig sina tjockaste skor stoppade ett par små bröd och en flaska vin i fickan och så begav han sig tidigt en morgon på väg från dalen upp i bergen till falkensten han såg slått ett hänga högt högt uppe som ett örneste på klipptoppen, varifrån det spejade ut över tre olika dalar många, många mil bort Det var en het dag i augusti månad himlen hade ik en fyr och solen stod och gapskrattade över alla vingårdarna där druvorna brände och kockade i värmen på de nedersta slutningarna av berget var det också planterat vin och Frans kunde här gå på stentrappor mellan murarna han vände sig om och såg staden ligga och blänka som munter till solen klosterkyrkan lyste som snö och visarna på urut blikstrade som guld Så slutade vinplanteringarna och Frans kom upp i bergen gräset var redan slaget för andra gången i år och gick en mänfjöl syntes till och så kom han in i kastangeskogarna allting när i dalen började nu se smått ut hus och gårdar jag till och med kyrkorna såg endast ut som leksaker, utbredda på en grön mattan solen började glöda hetare och hetare och Frans drog av sig sin tröja och gick vidare där man an vägen blev brantar och brantare och han började bli både svett och törsty då satt han sig vid en klippvägg och tog fram sin flaskan då han hade druckit lanser på ryggen i skuggan och där lågan och gnolade på en liten visa medan han slog på marken med en kvist som han ryggt från en busske bäst han låg där hörde han något prassla sakta bredvid sig och från klippväggen kom en liten ödla kylande fram mellan ombunkarna hon slängnade sig fram så smidigt i solskenet och så låg hon stilla framför Frans och såg på honom med sina klara ögon det var en mackervisa du sjön sa ödlan skulle du inte vilja vara snäll och fånga den en gång till jag har ju alldeles tokig musik det ska jag gärna göra assa Frans och gnolade visa en gång till kvisten höll han på ryggen han ville inte visa ödlan att han hade den ödlan låg alldeles stilla och hörde på honom men då han slutat sa hon hördu lille frans vad tänker du egentligen på jag tycker all dina svarta ögon ser så lämska ut du skulle väl inte händelsvis vilja göra mig illa jag vet inte riktigt sa frans och svängde med sin kvist men jag tycker det kunde vara roligt att ge dig en smäll med den här så att du sprang mitt i tur som en vit glas tycker du det sa ödlan och drog skärten till sig tänk, jag tycker inte alls det skulle vara roligt jag tycker det är mycket roligare att leva och ligga och gassa sig i solskenen frans prastisk gratt han fortfarat slår med sin kvist på jorden hördu lille frans sa ödlan jag har ju bara en kort tid att leva låter mig vara i fred och gör mig inte dum du kan vara säker på att du inte ångrar det om du låter mig kila vad skulle du lilla kryp kunna göra för mig sa frans och reses upp men då du be mig så vändigt ska jag låta dig löpa låt se vem av oss som kommer först upp till falkensten å det gör jag, det gör jag gnisslade ödlan och kilade upp genom gräset farväl eller frans och var säker på att jag förlorade inte ur siktet därmed var ödlan försvunden och frans fortsatte sin väg solen steg högre och högre och hela himlen var ett glödande hav och ljus husen och kyrkorna ner i dalen såg nu som en mängd små vita stenar utströda på marken brantar och brantare gick vägen upp genom lärkträdskogen och lille frans måste återsätta sig att vila under ett träd han tog sig ett par djupa klunkar ur sin flaska och torkades rätten ur ansiktet med sin fortärm då hörde han ett underligt smällande ljud över sitt huvud och då han såg upp var så blev han en liten ekorre som satt på en gren i lärkträdet och åt på en kotte mellan varje munspit hon se ett knottrande lete som om han ville säga aa det var då nyttmärkt fråkost en riktigt läkefråkost frans la sig på kne och kröp försiktigt fram han tog sakta sin bössa från axeln och höll den om pipan med kolven skulle han nog lätt kunna slå gel de lilla djuret men ekorren som satt och spejade med sina runda svarta ögon såg honom innan han hade lyftkolven och var med ett par långa språng uppe på en av de högsta grenarna varför hällde du mig frågade han för skräkt och stack fram sin lilla huvud vad är det egentligen du vill och han klamrade sig fast vid grenen med sina småklor aa jag ville bara ha din svans safrans den kunde jag få en präktig skinkrag av när höstdormarna vinade ner från bergstopparna jag ville mycket hellre behålla min svanskäll säg korren och satte svansen högt i vädret ser du jag är född med min svans och därför är den min men om du slår gel mig för att ta den ifrån mig är du en tjug en riktig svans tjug låt bli och säga fula ord safrans och lyftekolven kan jag bara träffa dig så är svansen min nej, låt bli, låt bli skrek ekorren och flyg omkring på grenarna det är fult och stykt och nedrigt av dig jag tycker inte om man blir krossad av en böskolp det är stykt av dig, stykt, stykt det är verkligen obehagligt att vi avbrukte mitt i sin fråkost för att vi gällslagen skulle du tycka om det, lillefrans han får och flyg från kvist i kvist men frans satte ner bösan lillefrans, knälldekorren låt mig slippa, låt mig hoppa omkring som en liten levande ekorre det är mycket roligare nå så hoppa då safrans och kastade bösan över axeln jag är rädd att jag skulle komma att römma om dina förskräkta ögon nu kan vi ju se vem av oss som kommer först upp till falkensten ja, det blev jag, det blev jag ropade ekorren alldeles vilda glädje och satt i väg med långa hopp från tre till tred ska du till falkensten så följer jag med där ska ingenting ont hända dig så länge jag kan hoppa och därmed var ekorren försvunden men lillefrans vandrade vidare upp luften blev allt mer kvar himlen som hade varit lysande blå blev vit och det vita rände samman som surmjölk och hoppade sig i tätamassor man kunde inte längre se solen och de tätamolmassorna blev grå och violetta och svartblå med glödande kanter och så började oskan rulla mellan alla bergen frans kunde inte längre se dalen överallt tonade om höga bergen sig bakom varandra och stigen blev allt brantare och brantare lillefrans började bli så förskräckligt trött han måste den ena gången efter den andra lägga sig ner på marken för att stöna och inte en läskedryck hade han att styrka sig med plaskan hade för länge sen blivit tom då hörde han plötsligt ett pålande ljud och se att klipporna strömmade ett klart brusande vatten så friskt och levande att man alls inte kunde förstå hur det kunde springa fram ur de döda stenarna lillefrans las sig på knä och drakt begärligt ur bäggehänderna aldrig hade någon dryck förefallet om så underbart välgörande då han hade släckt sin törst restand sig för att gå vidare men i detsamma fick han sikte på en duva som konflygande det var en vacker duva med blå skiftande vingar och ett litet rundt huvud hon mått också ha varit törsty till hon flyg rakt ner över det brusande vattnet och böjde sig där över för att ricka det var en vacker fågel tänkte lillefrans och tog sakta sin bössa från axeln den ska jag nog träffa han har redan bössan till kinden och siktade då duvan lyfte sitt huvud från källan och slog med vingarna varför vill du skjuta mig lillefrans frågadon du har släckt din törst och jag har släckt min källan har varit så god mot oss bägge varför vill du nu vara ond mot mig du har sådana vackra vingar sa frans det skulle se bra ut om jag spände ut dig på en laddör det ser mycket vackra ut jag svävar upp mot soljuse sa duvan du har en svår väg att vandra lillefrans låt du mig flyga min väg här i ensamheten ska man inte göra varandra något ont duvan såg så mild ut och talade med så vänlig röst att frans kände sig riktigt skansen jaa, flyg vart du vill sa han och slog ut med handen vi kan ju se vem av oss två kalkensten åh, det gör jag sa duvan och lyfte vingarna men har du bud i den här så väntar jag helst på tonet utanför och så flög hon himlen hade nu blivit en enda mörk massa av osskmål osskan dundrade överallt mellan bergen och de gröna altbängarna lyste som edelstenar mot den blåsvarta luften allting hade blivit så underbart stilla inte en fågelsjön inte en insektssörrade frans gick med släpande steg och duvan svävade ljudlös som en vit prick upp mot den mörka himlen men vad var det som stod högt där uppe på en klippspets det var en liten stenbok som stod med alla fyra benen samlade på en punkt på en spets i sten och såg sångkring bra! dig träffar jag, ropade lillefrans och spände hanen på sin bössa men stenboken var med ett par långa språng högre upp i berget det hjälper inte ropade lillefrans och sprang upp för klipporna du ska se, jag är en duktig skytt och något byte ska jag väl ha med mig från berget varför vill du döda mig ropade stenboken och sprang längre bort dig skenerade dig att jag står här upp och ser på utsikten neee men du har såna vackra hon de vill jag gärna sätta över min dörr till bevis på att jag har varit din överman det är en lätt sak för dig svarade stenboken du har en bössa och jag har ingen men jag trodde att berget var skapat för oss bägge fransvarar inte allt var en kunder för att komma närmare stenboken lillefrans låt mig springa ropade stenboken är det han gjorde det längsta hopp han kunde jag vill sannligen mycket hellre ha mina hon sittade på mitt huvud än över din dörr kan du inte förstå det älskar du din frihet så låt mig behålla min är det samma dundrade oskan med ett fruktansfört brak mellan fjällen frans blev helt hemskt emot och satte ner bössan spring då ropade han till stenboken vi kan ju se vem av oss som kommer först upp till falkensten å det gör jag så stenboken och gav sig väg med långa språng men jag väntar dig där uppe utan för slott smuren och behöver du min hjälp så vet du vad du har mig och därmed var stenboken den ska jag då aldrig aldrig nå falkensten stönade frans han var dödstrött och han började tro att han gått vils i berget men plötsligt vid den krökningar vägen låg slottet mitt för honom som om det trålats fram ur jorden det hade nästan samma färg som berget var på det var byggt och vad det var stort och brett och högt utåt hade det endast två fönster som satt sprida här och där och från tornet vejade rynkebryns fana en eldröd fana med en svartfalk på vindbryggan som förde över till slottet var uppdragen och över avgrunden låg blott en liten smalbro sammansatt av obarkade grenar frans stod stilla det skulle bli farligt att gå över den brong utan så mycket som en ledstång att hålla sig då hörde han någon viska vid sina fötter och då inte som jag kan kripa och glita bli kvar lille frans på denna sida det var den lilla ödland som kom kylande framför honom hur ska jag då träffa rynkebrynsa frans han var redan ute på brong men nu var det någon som kom hoppande brevid honom det var den lille ekorren med sin röda svans som en fana vid vädret och med vitt uppspärrade ögon och medan han sprang framför benen på någon knottradan du kan inte klättra som jag och hoppa gå inte över till slottet där uppe men hur ska jag då kunna uträtta mitt ärende svarade frans han var redan mitt på brong men nu kom duvan flygande och svävade på sina vingar över avgrunden du kan inte sväva och flyga vem dom, vem genast hur kom så duvan och flyggt ett förbi franskin jaa när jag fått det svar jag ska ha sa frans men jag vänder inte om på halva vägen och därmed fortsatt han sin gång dom glatta grenarna i den lös sammansatta brong sviktade under hans fötter på bägge sidor hade han den svillande avgrunden han fick så underligt ont till hjärtat och det svartnade frans ögon men han tryckte handen hårt mot bröstet där han hade gömt brevet såg stelt framför sig och gick med fasta steg och nu nu drog han en lättad en sök till nu var han över på den andra sidan rakt under slottsmuren i början kunde han alls inte upptäcka någon öppning på muren den reste sig lika hård och ogenomtränglig som berget var på den stånd men då frans mögs omkring den fann han en liten dörr en liten bastant järndörr med många lås och riglar för han tog upp en sten från marken och knackade hårt på dörren men det var ingen som svarade allting omkring honom var dödstyst plötsligt hörde han ett underligt dånande ljud det var kanske eco från Oskan mellan bergen tänkt han men det var genljud från riddarsalen där rynkebryn satt och drack med alla sina män och gap skrattade så att det knackade i slott då ingen tycktes höra frans förlorade antålamodet tog sin bössa som ännu var laddad och sköt av den han hörde hur ecoot svarade från berg till berg och till sist stod bort i fjärran men nu blev det liv i slottet en man öppnade en lukka högt upp i tornet och ropade ned de skjuter under falkensten är det vän eller fiende frans satte begge händerna för munnen och ropade tillbaka en vän, en vän, en budbärare från dalen så hörde han hur mannen slog igen lukkan och stövlade ut för trapporna nu kom han traskande över gården och började skramla med alla lås och stänger på järndörgen och nu öppnade dörren sig långsam och en varsk krigare stod framför Lillefrans o vad vill du? frågade mannen hans röstjöd som en björs och har du att säga till hönn på falkensten det ska jag säga Rida Rynkebryn själv svarade frans budet heter honom och inte till dig ne hör på den sparvungen som vågar sin i falkens bo sa kämpen men han öppnade dörren så mycket att frans snett och jämnt kunde slippa in men just som frans vände sig dörren fick han sikte på stenbocken som stod tätt in vid avgrunden på en sten och sträckte fram huvudet ja hör i ja ropade han jag står på vakt vid muren så att du vet var du har mig i detsamma slog den tunga järndörren igen efter frans och nu stod han inne på falkensten han steg gengöd så underligt håligt på den trånga bojgården och det var så mörkt och källaraktig till den stora medeltrappan som in i slottet förede upp till riddasalen lillefrans kände sitt hjärta slå som en hammare då kämpen öppnade dörren till riddasalen och let honom slippa in vid ändan av ett långt ekvord satte rida rynkebryn och drakvin med alla sina män deras ögon var blodsprängda som på arga kurar och de skrattade och skräks att det skall vi ta pjälkarna lillefrans kröp enda in i vrån vid dörren och stod därmed hatten i handen och väntade på att rynkebryn skulle tala till honom men det dröjde länge till hur rynkebryn var fullt upptagen matrika vinet rann ut för skäget på honom han satt med begarmarna stödda mot bordet och skrattade så det knakade genom men plötsligt fick han sikte på frans vad är det för en liten pottefnask som står där nere vid dörren och darrar frågade han och pekade på frans med sitt stora pekfinger och nu måste ju frans komma fram han bugade sig många gånger då han gick över golvet den ena gången djupare än den andra och då han kommit ända fram till rynkebryn tog han fram brevet och bröstet och räckte honom det men han rynkebryn ryckte brevet ifrån honom och satte sig till att läsa det stod lillefrans och såg ut genom tonfönstret aldrig förradan sett så långt ut över världen där lo den ena bergskedjan efter den andra och lysst i solen floderna löpte som små vita band genom dalen och himlen välde sig så gränslös med väldiga oskmån som berg över de andra bergen frans glömde alldeles vad han var då han såg all denna härlighet men han väcktes ur sina drömmar av ett rytande från rynkebryn det är så ontbud bringar mig skräk han och slog näven i bordet så att alla vinvägarna välte och vinnet strömmade ut över djuken som blod hur vagar du för ett sånt brev till hern på falkensten hur kan jag veta vad som står i brevet sa frans han darrade som att ass blö jag brukar inte läsa de brev som man skickar mig med ja så du gör inte det brålade rynkebryn han hade först blivit röd som vinet han drack nu var han lika vit som djuken det hade annars varit bra för det om du hade tittat lite i detta brev då tror jag att du hade vänt om på vägen här upp sig de fredarna mig tro och lygnad han riste brevet så att det frasade och den som går fredares ärende är själven fredare och ska döden dö begriper du det lilla eländiga krök frans ville försöka tala men han kunde inte få ett ord över sina läppar han frös och skakade som om han hade feber men jag ska hemna mig på det packet ropade rynkebryn jag ska komma över dem som en skräck som i tjuv om natten och lägga deras landeöde var säker på att innan trön ettor gott ska det inte finna sten på sten kvar och stan i dalen ska jag säga dem det viskade frans heltys nej du kan spara dig besvärt ropade rynkebyn och skrattade det ska jag själv säga dem med draget svärd nej lilla vän han sög hon så förfärlig ut du ska få nacklorsi på falkensten ditt gäström står färdigt du marscherar ner i slottsfängelsen och där kan du ligga råda i matisar på vilken död du ska få imorgon så jag måste hitta på något riktigt fint jag kunde ju till exempel slå det min käps att du sprang i tur som ett stycke glas det kunde vara ganska roligt att se på frans ryste han tänkte hur han hade hotat en lilla ödland med samma traktering där också kunde jag krossa dig med ett enda slag på min böskolv såhär det skulle snart vara gjort hur det gick en kall kåre över ryggen på frans såna förnimmelser hade den lilla ekorren visst haft och han hotade honom med sin böskolv så kunde jag ju också spänna ut dig på slottsmuren som han spänner ut en skjuten fagl där kunde du hänga skräck och barnagel tills du fällde bitar mumlade rinkebryn och ströks över skäget det svartnade för fransögon åh tänkte han med fasa det var ju så jag hotade duan den lilla oskyldiga fågen eller också kunde jag halshugga dig rålade rinkebryn och rusade emot Lillefrans med knuta händer då skulle jag sätta dit huvud överst på tonet om man har en sån härlig utsikt det skulle vara namnam för dig och alla riddarnas skrattade så att de måste hålla sig för magen men Lillefrans skrattade inte han stod och tänkte på hur han hade hotat stenbocken med att ha en slid och sätta hans hong på sin vägg Gershlov, att jag let honom springa tänkte han, men i det samma kastade rinkebrynsmännsa över honom bandans händer på ryggen med starkare och för honom ner i sloppsfängelset det var ett mörkt och fuktig tål endast på ett ställe högt upp i de tjocka murarna var det en liten ökning med starka järnstänger för här kastade de Lillefrans på golvet och sen gick de och stängde dörren med så många lås att Lillefrans tydligt hörde att den dörn skulle han aldrig kunna öppna om han också hade händerna fria där låg han nu och låg upp mot gallerfönstret aftonrådnaden glödde klart men småningom bleknade den och mörkret kom Högt uppe på himlen droppade stjärnorna fram, den ena efter den andra och Frans låg och tänkte på att om de sloppnade igen skulle det vara förbi med hans liv och vad som gjorde honom allra mest olycklig var den tanken att han inte kunde få något bud ner till stan så att ingen kunde få veta att rinkebryn nästa natt skulle falla över dem som en tjub bränna deras stad och ödelägga landet och ha land ner sitt huvud på det fuktiga fängelsegolvet och grät då hörde han plötsligt något prasslas underligt han tänkte att det kanske var en rotta som ville bita honom och drog benen till sig men så kom det smygande över honom och kröp enda upp till hans kind var inte rädd viskade det det är bara ja, den lilla ödlan som du mötte på vägen jag har kilat i hälarna på dig hela tiden tills du försvann genom slottsporten men hur har du nu börjat jag åt? du skulle ha följt mitt råd och vänta om mitt tid du som inte kan kripa eller kila ja så kade lille frans nu är det för sent att tänka där på du nu kan ingen i världen hjälpa med mera åh, svarade ödlan och han ska aldrig upp i hoppet eftersom jag har kommit in i fängelsetonet ska vi väl också kunna få dig ut och i detsamma var det lilla djuret försvunnit men ett par ögonblick där efter såg lille frans något svart upp i gallerfönstret det klämde sin mellan järnstängerna och följde en dunns ner på golvet är det ja knarra det korren och hoppade fram till frans vad har vi nu haft för dumheter för oss som du ser svarade frans jag är i fången och bunden och imorgon ska jag dö i morgon, det är långtill morgon det kan hända mycket innan solen går upp jag kan varken röra hand eller fotsa frans ser du inte hur de har behandlat mig åh, jag ser det nog säg korren och spärrade upp sina stora ögon ännu mera var har vi knutarna och med ett hopp var han uppe på frans rygg och började gnaga på de hårda knutarna med sina små spetsiga tänder han rev och slet i dem så att hans leda kropp skakade och det dröjde inte länge för en frans kände hur du lossnade omkring hans handleder och vrister och plötsligt följ repen till marken och han var fri åh, du lilla välsignade djur ropade han och tog ikorren om halsen och kyste honom nu är jag en fri och levande människa ännu har vi gallerfönstret kvar säg korren men nu måste duvan hjälpa oss och med ett hopp var han uppe i fönstret och försvunnan lille frans tog och såg upp efter honom men plötsligt kunde han inte längre se skärnorna det var något som fyllde hela fängelsefönstret och nu såg han att det var duvan som fladdrade mot hjärnstängarna hon kunde inte komma in men hon hade något i nebben som hon let falla in genom fönstret det klingade hårt mot golvet och då han böjde sig för att ta upp det såg han att det var en fil denna jag tagit i rinkebruns eget fönster där den låg och väntade på att göra hon nu ska den hjälpa dig ut ur fängelse så duvan nu hjälpte ikorren och duvan frans att få repen som han varit bunden med upp till fönstret och få dem fastbundna där så att han kunde klättra dit upp och sen filade han på hjärnstängarna så att han sände blöd och han kilade upp och ned på murren och sa kynner, kynner till det snabba dem men innan solen gick upp stod lillefrans räddad och fri på berget utanför slottsmuren och där väntade stenbocken på honom sätter jag upp lillefrans och håll dig väl fast nu ska vi gallopera ner allt vad tygen håller frans sattes upp på stenbockens rygg och höll sig väl fast och det kunde också behövas det hade gått trögt att traska upp för berget så flög han nu ner med sån far som när man kastar ner en sten och den hoppar från klippa till klippa jag faller, jag faller jag står på huvudet ropade frans och hakade sig fast vid stenbockens hals nej du faller inte svarade denne jag står så säkert på mina ben och vidare gick det över stock och sten som solen gick upp stod frans vid borremästaren stör och knackade på borremästaren kom själv ut och öppnade och så när hade han fallit bak länges av överraskning då han såg lillefrans då där livslevande utan att så mycket som ett hår var krökt på hans huvud jag kommer med dåliga nyhyttersa frans innan ni vet ordet av har ni rynkebryn med allans män över er och han ämnar varken skonar er själva eller er egendom källde det att få all man i vapen då rynkebryn följande natt kom smygande ner från berget med alla sina krigare tänkte han att han skulle över rumpla de starka spönderna och fångade de alls samman som man fångade rotter i infällan men han fick lång nesa det han blev mottagen med varma servetter runt omkring från landet hade stadsborna samlat hjälp och alla var beväpnade med lansar och spjut och lijar och högafflar och rynkebryn hade ingenting annat att göra än att lägga benen på ryggen och fly upp för berget igen men bönderna kom efter honom ända upp till falkensten och där samlade de ris och grenar och satte eld på rövarborgen tills den stod i ljusan låga och flammade som ett bål som lysste ut över hela landet men rynkebryn och alls män flydde bort som vilda örnar och gömde sig högt uppe i bergens ödetraktor nu visste man inte allt var gott man ville göra nillefrans han skulle bli borgmästare och det skulle hållas ett stort gille för honom på rådstusalen men frans betackade sig han hade inte den allra minsta lust att bli borgmästare och han hade inte heller någon vidare lust att sitta och dricka och fånga med alla dem som nyligen hade skickat ut honom för att möta döden utan att bry sig det minsta om hur det skulle gå för honom han bad därför blått om att få vad han behövde för att göra ett gästabud för sina allra närmaste vänner ja, allt skulle han få bara han ville säga vad han önskade jo, han ville ha sin ena vestfika full med äter och den andra full med små sniglar och så ville han ha sin ena byxfika full med nötter och den andra full med salt och så ville han ha ett stort vetebröd en plaskavin och en handfull fikom det var då besynnerliga önskningar tyckte man men han fick vad han ville ha och så gick han upp på berget där satt han under castanjeträden och såg ut över dalen som törde pukor och trompeter från festen på rådstund där nu alla stadsbonar satt och drack och hörrade för sin gamle bojmästare Lillefrans hade slagit sig ner vid den källa och stuggade över honom men solen lysde på vingården under hans fötter och högt uppe på bergstoppen kunde man ännu se röken från falkensstensruiner han hade dukat sitt bord på det friska gröna gräset där låg fikonen och brödet och vingflaskan stod bryr i men innan han började äta bjöd han sina gäster ödland fick alla de små sniglarna duvan plockade äter ur sina ham men han stenbocken slickade salt ur den andra men upp i kastangetredet satteckor och propade sig full med nötter så att de stod enda upp i halsen och alla skalen kastade han i huvudet på frans slut på tredjesagand gossen som fick vänner på vägen av Helena Nyblom läst av Lars och Rolander