 Ja, nu vil jeg jo næsten gerne starte af med at sige, at nu har jeg givet hånd til dekanen, så jeg læger nu. Det er næsten, ja. Ja. Kære venner og kollegaer, jeg er meget taknemmelig for, at I har lavet mig stået på talastomen i dag. Men hvordan sætter man over på de sidste 6 eller for nogen 7 og 8 bedste år af vores liv? Når jeg står her i dag, så føler mig glad og lettet. Men jeg føler mig også utrolig spændt på, hvad der skal ske. Jeg føler mig nemlig stadig som medicinstudierne. Jeg kan stadig tydeligt huske, første dag på studiet, hvor vi lige over på den anden side af Ringgaden, stod og ventet på, at døren til Staklandens cantine blev åbnet, og vi kunne komme i gang med vores nye liv. I mens vi stod i dag og ventet og snakket lidt løst og fast om forskellige ting som, skal du også starte på medicin? Hvilken by kommer du fra, og hvad skal der ske nu, og har du købt nogle bør? Så begyndte en huden og en råben pludselig fra den anden side af døren. En for en blev vi lukket ind til en flok Kiroa i fuld operationens tøj, da tors i hånden og placerede os ved vores nye hold. Kiroerne viste sig være vores tutorer. Da for starten af fik vi til at føle os velkomne, og var med til at kigge startet sammenhånd, og glæden ved at være medicinstudierne. Denne følelse af fællesskabet synes jeg har gennemsyd hele studiet, og det er for meget hovedåret sagen til, at overne på Aarhus Universitet har været helt fantastiske, og at tiden er fløjet afsted. Vi har tit som medicinstudierne sammenlignes med juristerne. Da eftersigne var nogle enspinder, der konkurrerede mod hinanden, i at få de bedste karakterer. Vi, derimod, har klaret semesterne i fællesskabet. Vi har arbejdet tæt sammen i læsegrupper. Vi har støttet hinanden før og efter examlerne. Vi har hygget sammen over en masse kop af kaffe og en hel del kage for matematisk kantinen. Efter en lang og hård Aarhus læring, er vi mødtes i Fredagsbarnen og forsøgt at skabe plads til ny viden i vores fyldte hoder ved hjælp af en øl eller træ. Selvom vi netop har færdigt gjort et af Danmarks hårdeste studier, så kender jeg ikke mange, der er faldet fra. Og for de fleste fylder de gode øjeblikket meget mere end de dårlige. Man kan få et glemt af de hårdere tider, når man går forbi første og anden semester studerende, da ivrit tager på anatomi i medicinahusets øl og svedluktende varmestue. De sidder med deres indiske skillet og tager på fodens mange knåler, samt den pyramideformede fossa terigopalatinas afgrænsninger, ansegeret, posteret, medialt, lateralt og infjæret. Der tænker man kort, godt dækker mig. I ved ikke, hvor hurtigt I kommer til at glemme det igen, og I drømmer ikke, hvor mange examener I mangler. Men kort efter, så ser man også den iver, og det er engagementen, hvor med de råber de anatomiske floskler ud i rummet, og man ser kaffen og kagen stå med på bordet. Derfor står man, hvorfor de sidste mange år ikke føles som et hårdslede, men til gengæld er noget, man allerede nu tænker tilbage på med længsel. Det er det samme hold, kombineret med den kreativitet og det engagement, som jeg synes medicinstudierne udviser, er medvægtende til, at den vejr og god ide på medicinstudiet altid har gode muligheder for vokselser store, og gør det at være medicinstudierne helt specielt. Anomlager af de mange ideer kan nævnes arrangementer som kapsalasen med nu 30.000 tilskure, og medicinerevyn, som jeg personligt fik set 9 gange på 7 år, og et hav af forskellige studieforeninger herunder fadel, IMCC, og alle speciale foreningerne. Vi står nu over for et vennepunkt i vores liv. På studiet har vi haft ansvar for egen læring, men det er både under grund det eneste, vi har haft ansvar for. Vi har, efter bedste evne, forsøgt at være opsøgende i klinikken. Vi har forsøgt at få alle guldkornene med til selv de længste dage med forelæsninger. Og vi har læst mange tusindsiders lærebøger. Vi er ikke noget så langt uden at arbejde for det, og jeg synes alle, vi skal være stolte over at vi sidder her i dag. Jeg er overvist om, at vi alle bliver gode og ansvarsfulde læger. Men hvad vil det sige at være en god ung læge? Nu er det ikke kun også, vi skal tage hansyn til mere. Vi skal også tænke på vores kolleger, herunder både plejepersonale og læger. Vi skal tage hansyn til samfundet, herunder en masse regler og krav til vores arbejdsdag. Vi skal tage hansyn til alle patienterne, da de er kernen i vores fremtidige arbejde. Og midt i det hele står vi selv og skal forsøge at finde en balance imellem arbejde og privatliv. Jeg vil ikke prøve på at forklare, hvordan det skal gøres, fordi det kan jeg ikke. Jeg vil godt fremhæve respekten, som jeg synes er helt central i det at være en god læge. Respekten er nødvendig et værd vellykket samarbejde. Men at respekterer betyder ikke altid at være enige, og ser ikke altid bare at plise andre. Vi skal have respekt for sygplejsker og øvrige personale, også selvom vi kan være meget forskellige. Det er plejepersonale, som vi kommer til at arbejde tættesamme. Og ved at respekterere og inddrage dem i et samarbejde kan vi gøre livet meget lettere for os selv, og kvaliteten af det arbejde, vi laver, bliver markant højere. Vi skal have respekt for vores mere erfarene læge kollegaer. De er tidligere stået i vores position. Har nu været sig helt uenværlig vidende og farhænger, som vi kun kan drage optimale nødvendig, hvis vi op rigtigt spørger dem til råd og lytter, når de forsøger at lære os noget. Jeg ved, at der er stor forskel på den enkeltes pædagogiske evner. Men vi må huske på, at ingen af dem har haft lige så meget undervisning i kommunikationen, som vi har haft på den nye studieordning. Så vi må derfor huske at udvise tolv modighed. Vi skal også have respekt for patienterne og de pårørende. Sygdom og indlæggelse kan få en vær til at føle sig meget sårbar. Og det kan komme til udtryk på mange forskellige måder. En erfaren katalog fra herning fortalte mig en gang. En vær og patient har fire bekymringer, som de gerne vil have svare på alene. Et, hvad fejler er? To, hvad er behandlingen? Træ, bliver jeg helt rask igen? Og fire, hvornår skal udskrives? Vi må respektere, at den person, hvad er patienttøjet? Og vi må aktivt inddraget dem i valget af behandling. Måske vigtigst af alt skal vi ikke glemme respekten for os selv. Jeg ved, at vi alle har rigtig høje forventninger til os selv. Og ofte vil disse forventninger ikke kunne udfries til fulde. Vi er alle meget forskellige personer. Og de bedste læger, jeg har mødt i klinikken, er dem, der formår at bebeholde deres personlighed i jobbet som læge. Vi må respektere, at vi kun kan gøre vores bedste. Og at vi meget er læger, og vi meget ofte vil få brug for andres hjælp. Kun ved at respektere sig selv og sine egne begrænsninger, kan man få den hjælp, man skal bruge til at gøre et godt stykke af arbejde som læge. Og samtidig trives i sit job. En god metafor for den unge læge er billedet af en hvid svane, der majestatisk glider hen over det spejlblanke vand. I mens den lige under overfladen basker hektisk med fødderne for at holde sig flydende. Vi kan også glide majestatisk ned af hospitalskangen i vores rene, hvide kittler. Selvom vi indeni føler, at vi kæmper os for at holde os ovenvandet, læger har en lang og stolt tradition for at stå sammen som faggruppe. At samfundet bliver læger også opfattet som en helhed med fælles ansvar. Det gælder også os som unge læger. Jeg har desværre som studerende alt for ofte hørt læger omtale deres kolleger i mere eller mindre ublue termer. Og de antal gange jeg har hørt en læge, end vi ser en lægekollega på kaffepause eller forgåspause, kan tælles på en hånd. Læger forventes at kunne tænke selvstændigt og tage ansvar. Denne forventning er vi klar over. Og jeg er sikker på, at vi alle vil gøre vores bedste. Men vi kan ikke gøre det alene. I de moderne sundhedsvæsen, hvor specialiseringen bliver mere og mere udtalt, er vigtigheden af, at vi kan gribe telefonen og ringe til en ven blev meget stor. Derudover starter mange klagesære ved, at en læge taler dårligt om sine kolleger. Da vi startede på studiet, var vi meget forskellige. Når vi sidder her i dag, føler vi os som en helhed, og vi minder meget om hinanden. Men fra og med i dag, bliver vi igen meget forskellige. Vi må huske på følelsen af sammenhold, og huske på, at vi alle er i samme både, lige meget om vi bliver praktiserende læger i en lille landsby eller kiroer på et stort universitetshospital. Vi er de første, de med tenter på den nye studieordning. Jeg synes personligt, at den nye ordnen viser rigtig gode takter. Og jeg mener, vi har haft gode nytte af, at klinikken og teorien er blevet bundet tættere sammen. Når det er sagt, har det ikke altid været nemt at være de første. Vi har aldrig rigtig vist, hvad der ventede os på næste semester, og vi har været forsøgskaniner til en række examener og professionspor. Alt i alt tror jeg tross disse forhindringer, at den nye ordning har givet os endnu mere end hvad vi kunne have fået ud af den gamle. Nu står vi til gengæld i en situation, som tusindvis af tidligere medicinstudierne har gennemlede, nemlig overgangen fra studen med til læge. Og det skal vi selvfølgelig drage nytte af. Jeg har derfor spurgt nogle af min gode venner, da netop her klarede denne overgang for en halv eller et helt år siden. Jeg spurgte dem, hvis du skulle give dig selv et godt råd, som de med tent, hvad ville det så være? Nils var den første, der sendte mig et svar. Han sendte mig et langt citat på engelsk fra General Grant under den amerikanske borgerkrig. Heltigvis så oversatte han og kortede han det ned til det her. Sige endelig fra, hvis du bliver bet om at gøre det umuligt, men hvis du bliver bet om at gøre dit bedste, så hold din kæft og klive på. Dårdesvaret for mig var overgangen fra studerende til læge enorm. Jeg kan bedst beskrive det som et faldskærmsudspring i fritfald af et par måneder svarighed. Jeg brugte lang tid på at overveje, hvad jeg skulle lave i stedet for at være læge, men da jeg næsten havde fundet svaret, havde jeg ventet mig til lægerolen, og vi nu ikke skifte professionen. Så kort sagt, I skal nok vende jer til det. Jeg fik rigtig mange andre gode svar, og her var der lagt vægt på, at nedjustere forventningerne til sig selv, at stå sammen som unge læger og passe på hinanden, at ture følge sin mavefornemmelse, og at vi hurtigt vil få bredere skulder og hår på rystet. Jeg vil gerne sige tak på vejene af alle os dimitenter. Vi skylder en kæmpe tak til vores forældre, der er ledt os på vores vej. Jeg vil gerne sige tak til vores kærester, mæn eller koner, der får os til at tænke på alt muligt andet en kunlige medicin. Tak til Aarhus Universitet for at give vores mulighed for at læse her i disse smukke omgivelser, og ikke mindst tusind tak til vores medstudierende, til vores læsemakker og nu nære venner. Det er dem, der står for mig, da vi for mig vil stå klarest i min errendring om tiden, som studer med på Aarhus Universitet. Til slut vil jeg ønske alle alt muligt held og lykke i fremtiden. Jeg synes, vi bør huske os selv på, at den næste hårde omstilling fra studer med til læge er rigtig godt givet ud for et spændende og meningsfullt job med mulighed for livslange udvikling. Tak.