 Continuem amb la Xerraria de Madrid. Ara continuem amb aquesta conferència de Rafael Garasa, l'interactualitat europea i el moviment contra les guerres en favor de la pau, una mirada als corrents i autors dels darrers cent anys. Rafael Garasa és doctor filosofia, és professor de relacions internacionals per a l'UAB, la Universitat d'Urbana del Salar. Ha estat director del Centre d'Estudis Internacionals i Interculturals, també serà d'Iranària i la CERCATOL, a la seva universitat. Actualment podint el màster universitari de relacions internacionals sobre l'edat i desenvolupament, ha estat precisament president de l'Institut Catalina Internacional per a la Pau, que li sento que veus que és un dels organismes per al qual és possible avançar l'equilibri. També cordina encara el seu programa, el programa de la CIRC, sobre la construcció de pau estatrègica, transformació de conflictes i separat humana, i també la col·lecció de llibres, pat i seguretat, que ha d'anar a l'edat i a l'edat. És esperat en temes de conflictes internacionals, construcció de pau i transformació de conflictes, desenvolupament, financia política i vivida internacional, temes sobre el escàpul de números llibres i articles. Actualment és esperat de... Actualment és esperat de la acció de l'universitat real, exèrcia i societat econòmica. Bé, doncs ho feu quan vulguis. Bé, gràcies. Bon dia a tothom per ser aquí. Últimament per né a la casa, al museu, a la llarga llista d'organitzacions que han ajudat a organitzar aquests llocs d'organització per seguretat seguites i llorrades, i aquí a l'albó. El que jo vull comentar tindrà quatre moments. Primer fareu una sèrie d'acutacions inicials, després faré una mirada general al tema dels moviments contra les guerres i a favor de la pau a Europa, i com diga el mental actualitat. Em centraré bàsicament amb dos elements acadèmics especialment importants vinculats a la lluita contra les guerres, la creació de la iniciativa de les donacions internacionals, la creació de la investigació per la pau a l'any 2050, i també a dos tipus de moviments diferents, els moviments de científics i els moviments socials a favor de la pau. I fixeu-vos que encara no he parlat de pacifisme, perquè aclariré el luxe d'aquest concepte posterior. En el tercer moment, faré un parell de cates molt ràpids de tots els temes que estan endavant en aquests moments, un d'actualitat constant de sovall exercitiu, i un altre sobre justament un fet que aquest any s'ha produït a l'any 25 d'aniversari, que és el debat Einstein Freud sobre la possibilitat d'acabar les guerres, sobre el que he escrit recentment a demanda dels anics psicòlegs i psicològistes en la seva revista especialitzada, i que m'ha après tornant a llegir la correspondència de l'any 32 entre aquests dos grans personatges. I acabarem. Començo doncs amb les acutacions d'inicials. Primer, aquestes jurades tenen, com a fita referencial, la revolució russa. Però la revolució russa, tot i que és un element capdalt amb la construcció del segle XX i del segle XXI, per moltes coses, com els que ha comentat Elena, ja, de les que me referirem al moment més aviorment, hem de recordar que no és un procés que es produeixi com un esclat a part. La revolució russa esclata enmig de la Primera Guerra Mundial. I no es pot fer referència a la llumarta de la Primera Guerra Mundial o de la revolució russa sense aquest element, sobretot perquè la revolució russa és primer la revolució contra el capital, però contra el capital descapitador. És a dir, l'obra de Marx, és el títol de Granx. El famós article de Granxi em diu que és una revolució que es produeix on no estava previst que es produeixi. D'acord, amb Engels, amb Lenin, i directament amb el propi Marx. La revolució, el dubte, és si s'hauria produït a Alemanya o al Regne-Omit, en la Terra, als dos llocs capitalistes més desenvolupats. És veritat que al final de la seva vida amb les cartes entre Marx i Vera Sassurich, una populista russa, comença a dir la possibilitat de que fos però una revolució contra el capital, perquè es produeix un poble bàsicament que està sortint del frontalisme, bàsicament rural i pagès, i no amb una societat industrialitzada. I, per tant, amb un moviment obrer, és que no és petit, amb poques capacitats. Recolleu ja la enorme habilitat tàctica de Lenin d'anomenar al seu partit, Bol Xavi, els majoritaris, quan eren els menys xavics, els nomitaris en termes historiogràfics. Mai va ser la part més important, perquè el moviment obrera relativament petit. Això és una meta que podria entiar, perquè després tenim xina, tenim cuba, tenen altres llocs, on la revolució ens triomfa en llocs on justament el vent pagès, i fins i tot a Rússia, feu dalt, és clau. Per què dic això? Perquè això trontolla coses i es produeix en un moment en què ja la internacional socialista, la segona, ha estat sacsejada. I per què ha estat sacsejada? Ha estat sacsejada perquè els dos moviments parla paus senyals al internacionalisme socialista dels lligues. Joré, tants altres, dient, no hi ha una Primera Guerra Mundial, es traïn, i pràcticament tots els grans unides socialdemòcrates voten a favor els seus parlaments nationals de la guerra. Mentre que continua el moment de base, de base socialista de resistència a la guerra, que acabarà amb morts heroiques al front de batalla, llançant propaganda fins i tot en avionecs, agafades i jugades per l'ocasió per al flets contra la guerra. Hi ha aquesta inició, hi ha la internacional socialista, i l'anivada després de la tercera, de la quarta, i recordeu, la internacional socialista, que ja s'hauria trencat amb l'enynau davant per al tema de la idea del poder i de la dictadura que aspecta la primera, la anarquista, diguem-ne, que va seguir el camí de Kropotkin i un camí molt més clar en aquest sentit. Aquest factor el que no referiré és clau, perquè entra perfectament en aquest mecanisme. La Primera Guerra Mundial és probablement el que més coses va fer moure en la capacitat de la intel·lectualitat europea, artística, no s'entén l'expressivisme sense la Primera Guerra Mundial, no es poden entendre moltes altres de les qüestions sense la Primera Guerra Mundial, i això cal afegir la revolució russa amb el que això canviarà en aquest sentit. Per tant, aquest primer moment és clar, el tema de la guerra i la pau canvia, i efectivament, l'enin que havia escrit despectivament, diversos articles, dient, per la paz estan tots, com volien dir bé, que és un moto, un lema general, que havia fet campanya contra la Primera Guerra Mundial, després, òbviament, utilitza la Primera Guerra Mundial com un element de contenció polític per la revolució, abans que, efectivament, la revolució surts al país i, per tant, les idees de Trotski, diguem-ne, vagin quedant arreconades, i això abans d'estar. És a dir, abans de la decadència de l'enin, que es produeix després de l'attentat i els vostres anys finales de la seva vida. En tot cas, això influeix fortament amb la intelectualitat europea. Una referència més per anar acabant en aquest primer bloc d'acutacions genials. Parlo d'intelectualitat, en el sentit d'intelectuals, d'intelectuals compromesos, però també no compromesos. És a dir, de reflexió intelectual. Aquesta reflexió intelectual té molt que veure amb moltes coses, a l'impacte de la Primera Guerra Mundial, que per primera vegada va fer que una consciència social mai més una guerra amb aquestes, ha acabés convertit-se en una aventura intelectual, el naixement de les elevacions internacionals, com l'explicen. Justament amb la primera càtedra, la primera càtedra que es crea, a Gales, a Lerís-Huit, amb el nom del Budro Wilson, recollint els 14. Me referiré després a aquest element, a aquest interès del científic, aquest interès d'un Freud, un Einstein, enormament perturbat per la Primera Guerra Mundial, aquesta reflexió científica sobre què podem saber. Insisteixo, aquesta, bastant que trasllada el problema social, el problema intelectual, és clar. La recullo d'aquí un moment. Algunes qüestions conceptuals que val la pena tenir presents, els que em coneixen ja saben que sóc un excés de que no ens discutim per paraules, no per idees, i per tant acutar el terreny. Abans feia la lena agafar expressions com pacifisme o feminisme que estan carregades de sentit actual per referir-se a fases molt anteriors que planteja problemes. En sentit estricte és difícil dir que les dones revolucionàries eren infernistes. És una construcció que fem després perquè la paraula feminisme com la paraula pacifisme serveixen com a paraules que recull moviments polítics, moviments socials, teonilles socials, reflexions diverses. Evidentment, i això és el que ha fet el feminisme, ja ho ha dit clarament, la revolucionera rosa es situen, diguem-ne, per diferència a la primera onada de feminisme a la de les ofregistes i, òbviament, encara que els temes com ell ha plantejat de vida quotidiana, polítiques, mateixes. Però per exemple, la reflexió clàssica de la segona onada feminista nord-americana entre espai públic i espai privat és absurda, no té cap sentit es tracta de recuperar l'espai públic. I això mateix passarà en el pacifisme. Segon comentari, per tant, en sentit estricte en aquest país utilitzem malament la paraula pacifisme. S'utilitza la paraula pacifisme per referir-se a tots els moviments contra algunes guerres, contra totes les guerres o a favor de la por. En sentit literal, pacifisme és un no violent. Només és pacifista aquell que està sempre entre les guerres. Per una raó fonamental, bàsicament precàtica, per creure que la violència directa sempre ha ingent de conseqüències negatives. Però hi ha molts que no han estat pacifistes. Bertran Rassa, del que parlaré després, és pacifista objector de consciència sobre la Primera Guerra Mundial. I, per contrari, demanarà explicitament combatre la seguretat. Héctor Parlo-Tomso, aquí vaig ser del castellà amb el que hi vaig participar durant molts anys, en el moviment contra les aguas nucleares a Europa i el que em van ensenyar les primeres passes en aquests sentits i que després va voler venir una alegria a Madrid en l'acte final de la campanya que el referèndum contra l'OTAN ha compadat per mi i per altres paraules a cloure a l'enlla no hi ha estat en manifestacions com aquestes des del final de la segura guerra mundial i de la alegria. Però, en tot cas, Tomson sempre feia el mateix, a mi no em confonis, jo no sóc pacifista. Jo crec que hi ha moments en què és necessari i lluitat i que la violència és un mal menor. Són opcions diferents. Sí, hi ha moments per la pau en referint a gent que està contra algunes guerres, contra la guerra al Vietnam. La transrassel va tornar a ser contra la guerra al Vietnam i va generar el tribunal Bracar i els tribunals d'aquest estit, però no en el Poder. Aprofito per dir-ho. La transrassel que va ser molt crític després de viatge a Rússia a la Rússia Soviètica amb la revolució, com a uns socialistes espanyols. també diuen en aquest sentit els que ara no em puc referir. Per tant, la qüestió és complicada en aquest sentit i jo parlaré, bàsicament, de monuments per la pau o contra les guerres. I aquests monuments per la pau i contra les guerres són diversos i estan també, per exemple, en el monument educatiu. No tinc temps, no és el tema d'avui, però no podem entendre la importància de la Primera Guerra Mundial i de la negociació directament amb la lluita contra les guerres sense recordar 1927 el Congrés de Praga a la Pau per l'Escola. Una idea enormament idealista en què va participar, per cert, una persona clau amb la Lliga Internacional per l'Educació, amb l'Oleró Internacional per l'Educació, que reunia i diu existint, a Ginebre, un gran pedalló català poc conegut per a Rousselló, en determinats casos, etc. Per aquí estàs una línia a l'Educació per la Pau, amb valors, etc. que després es retornarà a Rousselló, però insisteixo, aquesta va deixant avant. El mateix, el monument de científics, el monument de científics que va surgir en determinats casos. Per última mutació, com que parlaré ràpidament fent espolvant coses d'aquí d'allà, al llarg de tot un segle, val la pena que tingueu present que en els monuments per la pau i contra la guerra, hi ha una fita que ho destalota tot, i no és la revolució rosa. Es diu, 1945, armes nuclears, iroxima, negassat, i el que això significa. Això generarà el manifest Rasse Leinstein, en aquest cas, Leinstein torna a participar, però no al froy, diguem-ne, aquest manifest Rasse Leinstein generarà després el moviment Pupes, però el nom d'una petita ciutat del Canadà on es van reunir per primera vegada científics dels dos mons dividits per la Guerra Freda, és truesta. En els anys durs de la Guerra Freda, del 47 al 53, amb l'amor d'Estàlid i l'arribada de Rochef, l'única via de comunicació indirecta entre Moscú i Washington van ser els científics, que aprofitaven les trobades internacionals per dir-los que sé que ets el metge del secretari General del PQ, sé que ets un assessor científic del president dels Estats Units, doncs per el que jo sé el meu president voldria, el meu secretari voldria, i en una etapa d'autisme sense comunicació directa als moviments científics i en concret al Pupes van ser un dels pocs que existeixen. La Guerra Freda amb força, estricta, científicament clara, del 47 al 53, on no hi ha una sola tribada directa entre Moscú i Washington malgrat les moltes que havien hagut entre el 41 i el 45 per preparar l'hora d'aposar. Això doncs és el que us volia com a provocacions. Segon moment de l'intervenció, què podeu destacar de la intel·lectuat europea i els monuments contra les guerres i a favor de la pau en els últims detalls que sigui rellevant? Jo diria que bàsicament el que intentaré fer són tres coses. Primer, dues mirades acadèmiques relacions internacional d'investigació per la pau. Segon, un canvi en els moviments socials molt influït pels sofreristes, m'he dit pels sofreristes, un no pot entendre l'estratègia de desobediència civil de Gandhi sense l'admiració que va tenir per les bones sofreristes ecoleses a les que va conèixer durant la seva edicció a Gran Bretanya, en el rei Namí, en l'Ajuntament de la Terra, i tercer, després, la importància dels moviments científics. Comencem pel principi. La primera guerra mundial va significar un cagli de normal proporció. No és mundial, òbviament, menys que la segona, que tampoc ho és plenament, però va destrossar i fer-hi, va crear estats nació, va alentar moviments independentistes o les colonies europees de la mà del principi d'autodeterminació. M'haion dret en sentit jurídic, estricta, fort, creat el president Wilson, va crear principis nous que encara estan vigents amb la societat internacional com el de seguretat col·lectiva, va crear organismes internacionals nous, bàsicament nous, la societat de nacions, que va fracassar, perquè és la prioritat que ens unides, i l'organització internacional del treball, clau en altres terrenys, etcètera, va significar l'aparició de potències noves, la gran potència mundial, a Estats Units, que ja hauria aconseguit la potència mundial des de mil nous, però no ho va voler ser en aquell moment, recordi que en l'any es van aprovar els principis d'avançalles i de París, que eren inicialment proposats per a ells, per al legislatiu nord-americà, que els va arreglar, això va influir molt amb la transversió de l'altre, però no és una altra història, i hem de poder deixar per un altre moment, i a partir d'aquí, també hi ha l'aparició de Rússia, l'onió esmiètica, com una potència emergent, però va significar el reneixement del pacifisme, dels monuments socials i sindicals, des d'aquesta perspectiva. Recordi que és una guerra amb enormes conseqüències. Rússia i Alemanya van perdre en torno els milions de pensions. França, 1,7 milions, el Regne Units, 700.000, 250.000 víctimes de soldats colonials de la Índia, Nova Salada, Austràlia, Canadà, Estats Units, Estats Units mateix que va entrar molt tard a la guerra, va tenir uns 55.000, 50.000 víctimes. La xifra de víctimes va fer que cristalitzés aquesta idea bàsica de dir que cal entendre per què es produeixen les guerres i cal intentar impedir-les. I això és justament la creació d'una disciplina que té com a principi aquest, que és el que jo en aquest moment practico acadèmicament, les relacions internacionals, que d'aquí a dos anys farà centenys i haurà de deixar la retòrica de que és una disciplina científica jove, perquè els centenys jove ja és difícil dir-ho, etcètera. Però en tot cas, la idea era aquesta, entendre intelectualment les causes de la guerra per establir les condicions de la pau. Perquè el que queda clar socialment a Europa després de la Primera Guerra Mundial és que la Primera Guerra Mundial ha estat si no causada, si protegida, recordi que hi ha interessos comunials, per dos factors a eliminar. Un, un ordre internacional o l'euport. El Congrés de Díaz de 1815 i el que significa de cinc països que decideixen pels altres, sense organismes que formalment siguin igualitari, que és el que passa en les seves unides. Formalment tots els Estats Units, òbviament, com diria Orwell, alguns són més iguals que altres, diguem que això és un element fàcil. Segona raó fonamental, amb l'anàlisi, la diplomàcia secreta. El fet que hi hagi pactes fins i tot de defensar un tuat que es desconegui, que hi hagi secretisme, la lluita per la transparència, per altres elements, etcètera. I tercer, la necessitat per absència de regular la guerra, que ens portarà a, òbviament, elements importants, en particular el 1928, el pacte de Brian Kellogg per il·legalitzar les guerres. Aquest és un camí que s'inicia en aquest moment, que bàsicament és un camí que alguns diran que és idealista, però que encara està sobre la taula. Una, ò, regular fortament les guerres. La guerra ha de ser d'excepció, i ha d'haver-hi dret que la reconegui, el dret humanitari i el dret de guerra. Dos, és important que hi hagi organismes internacionals que reconeguin això. I tres, la diplomàcia ha de canviar. Ha de ser coneguda, perquè seguint a Can i a la pau repètua, si els pobles saben el que s'ha pactat, es negarà a donar suport a certes guerres. Evidentment, és certment idealisme, o no pot deixar-ho obligat, que Margaret Thatcher vivia la primera vaga seriosa dels sindicalistes al principi del seu mandat, i que la dictadura militar argentina va tenir la mala pensada d'inveir les illes balvines, les faig-les, i que, amb 10 hores, els sindicats britànics van desconvocar la vaga perquè van dir que hi havia un problema nacional que era més important que es protegir la sobirania territorial. Britània amb unes illes, una mica llunyades al Regne Unit, diguem-ne, etcètera, però que, en principi, fins i tot, tenen un nom diferent, Atlem, amb balvines, que és el nom. Doncs bé, aquest és el baixament de la primera disciplina acadèmica de la reformació internacional. No vull entrar ara molt detall, perquè hi ha una qüestió bàsica des d'aquesta perspectiva. El que ve la media és necessitem entendre les causes de les guerres per intentar establir les condicions de la pau. Això vol dir que la disciplina que neix a partir de 1919-1920 té unes característiques fundacionals clares que estan molt influïdes per això. És la disciplina científica, però té pretensions normatives. No només vol entendre, per això hi ha una sèrie de principis, objectivitat, etcètera, en fi del cap, inter-objectivitat, les nostres troballes les publiquem perquè altres les criticin i es vegi quina interpretació és més plàxima, el ADF de l'Acadèmia, diguem-ne, etcètera. La nostra obra ha de ser coneguda i ha d'estar escrita de manera que altres la puguin criticar per avançar per conjectures i la fotacions, però té aquesta dimensió normativa compendre les causes de la guerra per ajudar a evitar-nos. Té que veure amb aquest element de l'Europa de 1917-20, fins i tot de la Rússia revolucionària, diguem-ne, en aquest sentit, com hem d'entendre el que passa. Només coneixem les causes de la guerra, podem establir les condicions de la pau, perquè algunes paus volen més que d'altres, perquè hi ha acords de pau que són perdurables i altres no. Aquesta és una idea que es plantejarà. Segona característica de les relacions internacionals com a disciplina, aquesta ja no és tan meritoria. Com a tota disciplina intelectual nova que neix, segueix un principi psicoanalític clar, matar el pare. En aquest cas, els pagues. És a dir, no confonquen amb els altres. Jo no sóc història diplomàtica, no sóc ciència política, no sóc dret internacional, no sóc la ciència social. Quan algú neix a crear les seves pròpies fronteres, fer el seu espai, marcar el seu territori, gairebé en termes hormonals, animals, diguem-ne que no entri aquí la etiqueta d'acadèmics de relacions internacionals. Això és com que ha influït molt en la història de l'arribació internacional i que no s'ha acabat fins als anys 80-20, quan van entrar ja a totes les ciències socials, es va deixar d'utilitzar la paraula de conflicte convencional de violència, per dir que conflicte és igualment més puta o etalonisme, etcètera. Una tercera característica de la disciplina nova que neix en aquest moment i que s'ha de fer a totes les coses, és que és un condomini angloestabominent. Bàsicament els que marca la pauta són enlesos, que és la potència que resulta avançadora de la Primera Guerra Mundial perquè Estats Units no facen pas i els Estats Units que són realment els vencedors i que seran la potència hegemònica a partir del coractes unit. Diguem-ne, ja sí que assumeixen que l'Orient i l'Ultres Units el 19 o 20. Aquesta situació de condomini ha explicat que la ciència molt occidental o cèl·lics, molt vinulades, és normal. Quina és la reflexió d'algú que està en el centre del món? Per què som tan important? O com farà les relacions internacionals i el moviment per la pau britànica a partir dels anys 45? Per què deixo de ser important? Recordi, la pèrdua d'un imperi té sempre conseqüències. O no recordem la importància amb la intel·lectoritat i amb la literatura d'Espanyola, de 1898 la pèrdua de Cuba i Filipines i com això impacta en el conjunt de reflexions i de moviments. A partir d'aquí altres característiques que deixo de banda la sensibilitat al context els canvis de l'abast internacional, la proliferació, programes d'investigació... En tot cas, a partir de 1945-1950 les relacions internacionals que són la primera gran conseqüència acadèmica de l'impacte de la Primera Guerra Mundial i dintre d'ella de la revolució russa és perseguda per alguns sobretot a partir del 1995 amb la unió dels nord-americans i el 47, l'esclat de la guerra freva com una traïció a l'ideal perquè gran part dels teoris de les relacions internacionals a partir del 47 defensa en l'Estat forward és a dir, la guerra frega i el paper dels Estats Units. Això és el que permet explicar la segona gran conseqüència intelectual clau que és la recuperació amb clau diferent i en un context diferent de l'ideal inicial de les relacions internacionals. Coneixen les causes de la guerra per establir les condicions de les paus. Això és el que farà la investigació per la pau. En un context diferent en els anys 50 marcat per al risc del caos nuclear alguns dels equipresents encara poden entendre i recordar biogràficament per d'altres històries que han dit per les anys 50 el risc del caos nuclear es percebia. El risc del caos nuclear que recordava sempre les grans paraules de benjament que no hi ha cap història de la civilització humana que no estigui vinculada a la història de la barbaria i que les dues coses van juntes. Un pensament recordant amb l'obra de benjament però que molt sovint es recorda tant amb les tècies o la filosofia de la història com el llibre per mi més rellevant de tots que és tot el tema complicadíssim d'entendre, fins i tot en l'emany de la seva percepció de la violència. Però aquesta idea de fons el que ens diu és 52 a l'ocusió radofrònica de Carl Jaspers estem a punt de desaparèixer com a civilització Einstein escriu aquelles famoses paraules en aquells anys molt conegudes no sé si haurà una tercera guerra mundial tot i que ja anem en camí però si hi ha una tercera guerra mundial la quarta es farà amb pedres i pals com volien dir això serà el fi de la civilització tal com la coneixem Einstein que escriu a Brassa del Manifest que posa en marxa el increment pubes i els científics la idea de fons de 150 és aquesta és l'any per a qui salen de ciències socials són els anys del referiorisme de l'aparició de les tendències quantitatives amb les ciències socials i una sèrie de científics molt importants diuen cal introduir ciència en la consciència i cal introduir consciència en la ciència hem d'utilitzar fins al final l'estim més important crear la humanitat el coneixement científic per al problema més angoixant i més urgent que tenim el risc de desaparèixer com a espècie encara no hi havia clar la consciència de les altres espècies diríem en aquell moment el risc de desaparèixer com a espècie per la por a les arbres modernes i aquí apareix la investigació per la pau a l'intent de no l'agafar això des d'aquestes perspectives on participen, que netvouding fray-gray-salsonfin us deixaré davant d'aquest tipus de qüestió però aquest moviment acadèmic és enormement important perquè està influït per a els moviments socials però votaran raons de pes als moviments socials diríem no, perdoni no som necessàriament ingenius no som monistes hi ha alguna explicació de fer contra el que diuen els llibres d'història clàssics quan un analitja en detall de la història de la humanitat hi ha més perioles de pau que de llarg i no ho tupareu a cap manual i és veritat que hi ha una enorme llista de guerres de la nostra a partir d'aquí un moment que s'utilitza moltes coses bases d'edats Singer crea un projecte encara viu que podeu resultar per internet que és el corremats de guerra on intenten posar dades de totes les guerres dels últims tres segles de Jaliorisme perquè creiem que analitjant les semblances i diferències de la base d'edats podrà saber què és el que fa més fàcil que esclati una guerra i què és el que fa més fàcil a aconseguir una pau i així hi ha milers d'anàlisis de mecanismes, aplicacions de teoria de jocs, altres coses, etc. Però aquest és un element clau fundamental que jo crec que va la pena tenir present. Entre mig, abans de passar els moviments socials i científics que succegeix que el cor important a partir dels anys xixanta del segle XX el caràcter de les guerres i dels conflictes armats va canviar. En els anys xixanta què trobem? Les guerres de llibertat colonial. Els 50, primer àsia els xixantes de l'Àfrica. Pensem en els xixantes la importància que té encara amb l'endit Zaire a l'Oerre Púplica de l'Homogràfic del Congo diguem-ne aquest tipus de qüestions que tanga per parlar d'altres elements, etc. Reflexió, recordeu, que mostrarà la vida a un secretari general de les Unies. No s'ha pogut demostrar mai però pràcticament tothom està convençut que el seu avió no va caure fortuitament. Perquè anava justament a mediar en una zona, etc. Diguem-ne des d'aquesta perspectiva que prefereix un jamescom. Diguem-ne com un secretari general, un uec. Les guerres de llibertat colonial canvien les coses perquè comencen a plantejar un tipus de guerres que s'accegen els monuments socials i això és important per a el que vindrà després. Com s'accegen la revolució russa però si són els meus perquè ideològicament pensen, com jo penso, criticar la seva actitud de que ho veus, el que va passar amb molts. És el que va passar amb moltes de les feministes, diguem-ne, soviètiques, etc. que van deixar davant dels seus ideals com a dones i com a lluitadores perquè, home, aquí el que estan jo, que és el tió de la revolució, poca broma, això és més important, etc. Puc criticar una guerra de llibertat colonial? Recordeu que això és tan important que afecta el dret d'autodeterminació dels pobles submesos a l'organització de les unides perquè s'aprova una gran solució a la Segureta General que ha canviat la doctrina. Es considera que en els pobles submesos a l'autodeterminació colonial recorre com a moviment de llibertat nacional com a referèixer als africans, o als asiatics, a la violència directa, a la guerra, a les guerrillas, es considera defensa. Per tant, es considera violència legítima. I això és una resolució de la Segureta General que acaba sent d'utrina i que tothom accepta en aquest sentit, etc. Té que veure en aquest mecanisme, en aquests canvis. Per tant, nuevament, hi ha un debat sobre el moviment per a l'OPS-Fism. Però aquests canvis continuen. Què veiem als anys 90? Ja no hi ha guerres entre estats pràcticament. Bàsicament hi ha guerres dins dels estats. Què veiem en els finals dels 90 i als anys 2000? Que la violència important en el món no és la violència directa amb les guerres. És la violència directa no política. És a dir, el 80% de les mores per armes de foc que es produeixen al món en tornes 650.000 a l'any es produeixen en contextos que no són de guerra, ni interna. De l'incovenció ordinària, de l'incovenció transnacional, violència mascrista, inseguretat sitelana, màfies, etc. I sobre això no hi ha principis, no hi ha mecanismes, no hi ha instruments. Apareix també una cosa especial que és important. Una quarta part de la humanitat viu en situacions que anomenem de violència cròmica. 3 generacions, avis, pares, fills que no han conegut res més que la guerra. De tipus formes molt diferents, la violència directa. Això canvia a la percepció de tots. Com vols que hi sortin si no la pau si no l'enquista mai? I no saben què és? És difícil d'imaginar el que no tens? I més en un context, a diferència del que passava abans, en què tothom sap més o menys el que passa arreu del món. És l'impacte de la compressió de l'espai del temps que hem anomenat l'olorització. Aquests canvis ha fet molt el element el que em volia referir ara, que és tot el que em diria que veurà amb els moviments socials que hem d'anar conclutent, diguem-ne. Queden 10 minuts? Sí, 10 minuts. No, 10 minuts. Ha calculat més o menys. A què em refereix el moviment social? Els moviments socials a favor de la guerra són bohetics, existeixen des de temps indemòliars, els llancs filosòfics, el taurisme o daurisme, una millor tradicció al xinès, el cristianisme primitiu, sobretot previa la dicta de constantit, d'acceptació del cristianisme a l'imperi, o els moviments que abans es deien sectes en un sentit no pejoratiu, cristians catòlics, també, diferents. Em refereixo a, òbviament, Franciscans, els seguidors de Rasmus de Rotterdam, o en particular, als Quàquers, diguem-ne, en el món de protestantisme angus sexual. Voleu, els que creen fiaderfia, la ciutat de l'amistat de la germana. Amistat, en el sentit grec de la paraula, diguem-ne, que és molt més que amistat, significa pràcticament fraternitat, en termes, diguem-ne, hi ha la teologia política de la revolució francesa i, posteriorment, estan presents amb la idea bàsica de Paul de Cant, una idea tripla, que és la que hem vist, primera a la Unió Europea, la primera ierecana és Paul Comercial. Si els Estats comercien lliurement, no hi ha gèrgols, i això és el que passa a la Unió Europea. El 60% dels 28 membres, encara, pendent del Brexit, tenen el 60% del seu comerç entre la Unió Europea. Sent així, si jo tinc un problema amb en Johnny, que és un estat de la Unió etcètera, jo no ho puc resoldre violentament, perquè el que guanyen de meta no pots compensar el que tens en aquests intercambes. Aquesta és la idea canteana, que és l'idea al gemen inicial de crear interessos compartits amb la Unió Econòmica del Carbó i de la CERC, la primera de la Generalitat Europea. Però és també una idea de Cant, amb la idea de la que ell anomenava la Concepció Republicana, que és la idea simplement de no hi ha possibilitat de guerra si la decisió de la guerra l'han de prendre les ciutadans, i si la possibilitat de la guerra és coneguda en aquest sentit. Per tant, la idea republicana de els tractats de pau i de guerra han de ser públics, claríssims, etcètera. És la idea també que trobem les societats de pau del segle XII i del segle XIX. Però aquests moviments socials, us posarem un exemple, sempre han estat en problemes, tensiós normal. Per exemple, l'American Peace Society, durant l'important lluit a favor de la pau nord-americana, que durant la guerra civil nord-americana va tenir una postura que van criticar el que es van dir. És tan important que guanyi el nom, i el nom de l'esclavista, que en aquesta guerra els donem suplent. Seria ràssiu abans de l'Ebre, etcètera, en aquest sentit. També trobarem tota la desobediència civil, sobretot el gran desobediència civil. Està la Diamàlia, des d'una perspectiva catòlica, però sobretot amb la Freixua Toró, persona molt citada i molt poc llegida, que és la desobediència civil individual. I la desobediència civil, és a la manera gandiana, que en aquest país veu poca gent entès, en particular els nostres vides polítics. La base fonamental de la desobediència civil des de Toró és estimo tant la llei que denuncio la injustícia de la llei de sobreïn-la i acceptant les conseqüències. Per tant, vaig a Brazor, perquè es noti que la llei és injusta i que cal canviar-la. Aquesta va tenir un dia particular, que és molt de mal, i ja volem que passa de mà, aquesta idea de que es pot passar de la llei a la llei. No és possible. No hi ha revolució sense canvi jurídic. La llei, qualsevol que llegís als antics socialistes que escrivien d'això, la Salle, que és una constitució, recordarà que la constitució només és fonamental, sense lleis no ho poden viure. Però la llei és la plasmació i tot el que ha canviat la connexió de forces han de canviar les lleis, no hi ha un altre, perquè canvien dels marcs, etc. Naturalment hi ha una manera universal que ha de fer de la forma més útera de la possible. Però tot això estaria present en molts dels moviments socials. Què recolliria dels moviments socials contra la pau dels últims 100 anys? Bàsicament quatre idees. Primer, es van fer caracó més populars, més de base social. Segon, conviuen en ells posicions molt diferents. Des de pacifisme estricte, no violent sempre, i per tant, qualsevol guerra pot tenir conseqüències negatius, fins a gent que diu no, jo només estic contra aquesta guerra en particular, contra aquesta en particular, o contra aquests casos. Tercer, tenen també en comú la idea d'intentar considerar que els assultes de seguretat i de defensa són massa importants per deixar-los només als militars o als polítics que despeixen. Redindiquen que aquests temes pertanyen a la democràcia participativa i deliberativa. La democràcia té tres components en termes d'intervenció política. La democràcia participativa i la que oblidem sempre, la deliberativa. Si no hi ha arguments i lluita d'arguments, no és possible que hi hagi un pressupost. És merament una formalitat. Quan una cosa que tenen en comú aquests moviments socials, la creació de formes de lluita cada cop més imaginatives, buscant fargo popular. I quinta cosa que sol tenir sempre, l'intent de passar a la política. Així ho tenen tots els moviments socials, recordem el 15M, etcètera, i el moment, és a dir, el sal de la revolució als carrers, cometa si acabo a l'altre moment, etcètera. De tot això, el que podem recollir a vosaltres minuts que em permeten d'algo que serien els apunts de l'últim moment del meu intervenció. Telegàfics. Un, de soveriència civil. Aquest és un element clau. Sense de soveriència, no hi ha pogrés de la societat. No번a, però la societat, no pot desobeir constantment. Cal que el continui valgui, i, segon, si lo que es tracta és demostrar la superioritat moral, cal que desobeï. Marge de la sala, etcètera, però el mateix temps acceptar les conseqüències. Quanti va passar, molts anys, a la seva vida impressionant. i ho he fet perquè crec que no podem acceptar l'omini colonial, no hem de pagar un impost per la sal. Per tant, anem al mar a recollir aquesta sal i a utilitzar-la vosaltres perquè aquesta sal està al mar. I és lliure per a qui pagar un impost als mecànics, per a aquest tipus de mecanismes que estan aquí, etc. Pel contrari, hi ha formes de desobediència, sigui el com a tècnica diferents que plantejaran a tothom. La base de la desobediència sigui que qui desobeix és la persona, mai l'institucional. En tot cas, ho deixo per al debat, etc. Segona i última idea que vull recollir el debat ràcel, Einstein Floyd, de fa 85 anys. És interessant que Einstein li va plantejar la reflexió aprofitant que era un mecanisme en una societat, en l'any 31, que demanava, en el Mar de la Societat de Nacions, a grans lliures científics que escriguessin d'un problema que els hi preocupés, i van demanar anys que Freud ens digui, ell que sap tant de sí que és humana, com es pot acabar amb aquests llocs. El més interessant de la resposta d'un Freud que ja estava a la fi de la seva vida, amb un càncer de boca que tenia d'això, amb l'etapa més pessimista, els que sàssic anaven de Freud, el Freud del malestar, la civilització, etcètera, etcètera, és que ell hi humilii. Hi ha dues maneres d'intentar lluitar contra la violència més que la guerra, que és els dos instins bàsics, llavors la teoria en psychoanalítica afroiana, eros i sanatos. Sanatos a ser impuls de mort, de destrucció, a l'eros del amor. Llavors li contesta Einstein. Mira, fem, però no hi té graire en l'intent de controlar els fanatos. És a dir, regles i normes jurídiques per reglamentar les guerres. No hi dic cap problema, fem, però el meu coneixement de l'espació humana em diu que per aquí no anem gaire. Crec que és més interessant per evitar les guerres, millorar a l'eus, millorar la capacitat d'estimació, de identitat col·lectiva entre les persones, des d'aquesta perspectiva, crear vincles, etcètera, etcètera. Per aquest camí li posarem més difícils, més difícils els fanatos. La veritat és això perquè molta gent ha llegit malament aquesta correspondència i han dit que Freud diu que la agressivitat és una tendència inata i que la guerra està a Freud. No hi ha mai més d'això en els seus articles. Llegit a qualsevol de les llengües que van ser publicats, etcètera, en aquest sentit. I a més a més ho veiem que no hi ha res genèticament determinat, que avui el més important no és la genètica, sinó la epigenètica. És a dir, com el context concret ajuda que alguns tres genètics, perquè tot és genètic, diguem-ne, amb l'espècia humana, es desenvolupin o no es desenvolupin. Podem tenir la capacitat o no més fàcil que altres d'adquirir un càncer, però que el tinguem o no no està predeterminat en els nostres gens. Depèn d'uns elements d'AZAR, aleatoris, i depèn d'uns elements contextuals, en els que podem viure o no viure, que mengem, que no mengem, etcètera, etcètera, en aquest sentit. Tot això porta a les paraules finales, què és el que ens ensenya aquests monuments, què és el que ens encega la lluita de la intel·lectualitat europea a favor de les guerres i contra l'espai. Bàsicament una cosa, que és possible reduir gent de la guerra, que és possible inventar i lluitar contra la violència directa, però que hi ha límits, en aquest sentit, ho deixo amb unes paraules que crec que dominen suficientment bé d'ASI haver-li una persona no precisament molt favorable a aquests monuments a la frustració de la unidad. Només puc fer allò que puc fer, però això haig de fer-ho com calgui amb totes les conseqüències. O sigui, prefereu una versió menys filosòfica, però també molt clara d'un filòsof, d'un dureu espanyol gairebé alfabet, que es deia Rafael Del Gallo. Lo que no puede ser, no puede ser, era massa imposible. Gràcies. Bé, gràcies, Rafael. Hi ha una pregunta allà? Espera, espera. Hi ha micro. Ha dit que la revolució de 1.017 segons les teories abans havia de triomfar a Alemanya. Sí, no passa a Rússia. Però no creus que hi ha un altre estat que pot haver de triomfar, també, abans que a Alemanya, que l'està francès. Aviam, marx havia escrit molt sobre el cas francès, perquè llavors el 18 Romari, diguem-ne, hi ha altres obres en aquest sentit. Ni marx ni angles consideràvem raonable la possibilitat a França perquè la contra-revolució havia existit, l'estaca absolutista era el que era, etcètera. Per tant, per ells consideràvem, bàsic, que hi hagués un moviment obrer potent i que hi hagués una revolució industrial a pensar. I això es produeia bàsicament a Alemanya o a Alemanya. També va la pena recordar per una raó el model francès i el model de revolució al carrer. I la gent no recorda un magnífic escrit de angles quan es va inventar el foseu de bulles que avui en dia serien les armes de repetició. La revolució popular amb llambordes ha acabat avui. Pot haver-hi un altarull amb llambordes al carrer, però els moviments socials i els moviments obrés no poden evitar contra un arma de repetició amb mans de les protesties, amb els exèrcits d'aquests països. La diferència és molt gran, etcètera. Aquesta és l'explicació bàsica, diguem-ne. Però recordem, això anava lligat a un element clau de la deuria econòmica marxista, fer això a marx, en aquest sentit, bàsicament, del capital, de que era necessari un creixement enorme, perquè es produït això, etcètera. Malauradament, això no ha passat. Totes les revolucions que s'han tirat, més o menys amb el manifest comunista o amb alguna de les obres que es planteja, s'han produït en països que no tenien res a veure amb això, etcètera. Això, amb més o menys capacitat, de clar, per exemple, es agafen les platines americanes, tindrà, des de marxismes molt sofisticats, molt semblants al de Granx i Europa, que és l'intent de canviar aquests refus de coses, per refereix-ho a l'explicació de Maria Teguit, que és un teòric latinoanical al marxisme, molt sofisticat, amb l'anàlisi i altres aquests, etcètera. El que faran, locats, Granx i molts altres, és plantejar un element diferent per a les revolucions, que és el que triomfarà, i que ja l'enim tenia en par amb la idea d'introduir consciència del plaç, que és la idea bàsica i fonamental de l'acció. La idea científicament determinista de Marx era la revolució bé pel seu propi pes. La revolució del capitalisme el fa insostenible i esclatarà allà el més gran. El que re-plantejarà en Granx i sobretot amb la teoria de la lleonia i altres és la idea d'aquesta sensació espontània i voluntària que no hi ha revolució. Aquest serà el marxisme europeu de la Segona Guerra Mundial, on insisteixo que un cantor parlant de Granx però que hauria de parlar d'una altra persona, que va tenir una relació complicada amb ells i ha venit a l'undia l'endemà t'expliquen en detall, que es deia Locats. Ja en refereixo, el Locats no surt més a l'estalinisme sinó al Locats inicial d'històric consciència de plaça. Sí, ja que has fet un apunt de la possibilitat del que passa de mà. Jo penso que hi haurà una altra alternativa quan un tribunal constitucional hipercorrupte i un estat espanyol absolutament... que reproduïs en la pràctica la construcció espanyola del meu franquisme i els seus fills són els que detenen els seus nens, són els que detenen el poder, després de ben cepillat, ben cepillat un estatut a bordat i al programa, que el tribunal constitucional absolutament corrupte des de la pràctica de mà i si ella diga a los catalanes que os vamos a forer todo lo que hablamos y más, recorde el vídeo medítica que vos l'has vist, a por ellos que nos han produït mal i en cara de guerra, i en contra d'Iraq i això et poso que a mi també m'hauria produït el mateix pràctic i el mateix fàstic, però clar, aquí que això... jo crec que està molt bé els apunts crítics, però potser no hi ha cap alternativa més que la dignitat i la desoligència civil i planificar cara a un estat democràtic que imposa una malarquia orgbònica que partir els països catalans i els unir-li a sistemàticament que intenta exterminar-nos linguísticament tant el país de l'encià des del 21 milió de les guies i també a Catalunya, n'hi ha de menys suficients d'una mínima dignitat planificarà a un estat absolutament opresor que ens tracta d'enmarcar el col·lomial. És a dir, si se mateix que jo estava en contra de que la mala gent intenti votar, no era el cas, i dir que cal aprendre bé què vol dir la desoligència civil. I la desoligència civil amb la teoria i la pràctica dels que la van inventar des de Torró a Anglaterra implica acceptació a les conseqüències. Justament produeix aquest efecte de conversió legal amb l'altre. És a dir, dit això, el que jo intentava dir és algunes actituds vinculades a judicis i ho digueu aquí perquè li dit a les persones que tenen des de pressió, si tu no saps el que vols, i ha estat membre del consell de la transició racional. És a dir, que en algun moment determinat es vagi, no jo no he de sobir la llei, jo no ho he fet, i això he vist des de activistes socials, d'acord d'alguna operació de la banca, d'una persona en concret, que és a dir, que tinc molt bona relació, però és igual que després va dir, no, jo no hi era. Si vostè ocupa un banc per considerar que li no sé, li ocupa, diu per què, i diu, aquesta llei ha de ser canviada, i això és les conseqüències. Si no, no és la de Soderiex, ha de seguir les classes. En tot cas, és una altra tècnica de l'Uita, etcètera, que el podem destacar si és útil o no. Això ha de fer això. I la segona crítica que li deia és amb de Soderiex no pots anar de la llei a la llei. El que em deia la llei de Soderiex. A què em refereixo? Puc entendre-ho per raons tàcniques, però el meu parell és més senzill dir, el que, per exemple, dic sempre, que hi ha el Pere Rollo i no hi ha altres vegades, amb els seus articles, que estan contra la independència, però que defensa el dret d'autodeterminació, i el raonament del Pere Rollo sempre ha estat el mateix. Coneixem des de fa 30 anys, diguem-ne, etcètera. És... el 2006 es va trencar el pacte Constitut. El pacte constitucional, tal com està l'Estatut, permetia, dir, els estatuts per evitar avançaments d'apena de la comunitat autònoma que hi ha i del Parlament. I, efectivament, després de ser pillado, va haver-hi un referèndum en el que recordeu. Un gran partit d'aquest país que la República no estava en contra. Diguem-ne, etcètera. Malgrat tot es va votar a la Rollo que ho permetia la llei, però que és de sentir control, és que hi hagi un control de constitucionalitat aposterió. Perquè el que es deia la llei és el referèndum tanca el problema, no l'obra, que és la situació que tenim, el referèndum tanca la situació, etcètera. I independentment del que passem d'aquell estatut, que ara està mort, etcètera, etcètera. Aquí el raonament que es deia la legitimació per al dret que exercirem, com podrem demanar, doncs, i el primer, diguem-ne, és política, no jurídica. El dret internacional no és bona, això. Però és que és igual, hi ha una legitimació política que tu pots plantejar així. Vostè va trencar el pacte constitucional i jo tindré que intentar recollir i buscar un altre pacte. I aquesta via del pacte passa per això, efectivament, i comparteixo tot el que has dit i la descripció. En aquest sentit, el referèndum, no li pots demanar a la gent que faci certes coses, però jo crec que hauria estat més pedagògic que algú hagués dit. Jo crec que vaig actuar la quarta plena mena de llei, però si vostè creu que la vaig infringir, aquí estic content. Segurament hagués tingut un impacte pedagògic molt més important. En tot cas, això és ciència ficció. Estem aquí i, tot seguit, ja passem a la conferència de César Rai i Lledés. No fem descans, perquè hem d'intentar saturar-nos a veure tot el col·loc i avançar-nos a les pubes.