 Abans que res, vull agrair-vos la invitació a acompareixer davant vostra amb la finalitat d'inaugurar aquest curs acadèmic. La Universitat Pompeo Fabra i la Fundació Joan Miró contribuem a la projecció internacional de Barcelona amb una mirada global a partir dels valors de la recerca que ens permeten compartir el nostre coneixement de manera universal més enllà de les nostres comunitats. Per això, des de fa mesos treballem junts en la suma d'idees per construir una col·laboració que farà creixer totes dues institucions i que serà clau per a un dels projectes més ambiciosos dels propers anys per a nosaltres a la Fundació, la commemoració del 50 aniversari l'any 2025. Just abans d'entrar en el meu discurs proper, volíem fer un incís. He estat a la presentació del Jordi Pericot aquí fora, just ara, i les seves paraules, els seus records del moment en què es va crear originalment aquest cotxe, em van fer pensar molt, en particular, d'un moment fa exactament 11 anys quan jo estava a Londres treballant a la Tite Modern i quan el nostre artista de la sala i les turbines, un dels projectes més importants que hi ha en aquesta institució i un dels encàrrecs més importants al món de l'art contemporani del món, l'artista era Ai Weiwei i havia sigut detingut per les autoritats xineses. I just en aquell moment coincidien dues coses. Una, que vam inaugurar l'exposició de l'escala de l'Evazió a la Tite Modern, que després va venir aquí a Barcelona i després va anar a Washington, i també l'acadèmia central de vellesars de Pekín, que és l'acadèmia de vellesars del Partit Comunista, m'havia convidat a fer una intervenció en un congrés seu. Jo en aquest moment pensava que no era possible atacar el govern xines, des d'una posició com aquella, i buscava la manera d'expressar d'una manera clara i directa, però també una manera que els intèrprets simultànis no deixarien de traduir, que és una cosa que es fa molt fàcilment, i vaig trobar la manera just en aquesta confluència dels meus interessos, l'art contemporani, el pensament i la cultura asiàtica, Joan Miró, òbviament, i l'art modern europeu. I vaig parlar de la importància de no estar d'acord, com a sistema de discurs, com a sistema de relació, la importància de no estar d'acord, com a estratègia també per avançar el coneixement, per avançar el coneixement des d'una posició ètica, i per entendre-nos millor. Just ara, fa uns pocs minuts, és això el que ha escrit el llibre institucional de l'OPF, i volia compartir amb vosaltres aquest fet històric, aquesta situació que va passar fa tant de temps, en un moment en el qual encara no em podia imaginar que algun dia seria director de la Fundació Joan Miró, aquí a Barcelona, que algun dia estaria aquí a la Universitat Pompeu Fabra, aquesta magnífica institució, amb la qual estic tan orgullós d'haver establert i continuar, i espero fer creixer relacions de col·laboració en campos diversos en els que venen. Ara torno. Consient de la responsabilitat que assumeixo representant una entitat del prestigi de la Fundació Joan Miró, voldria començar presentant-me, i, si m'ho permeteu, m'agradaria convertir-me en un guia que us acompanyi per les interioritats que no es mostren al museu. Us faig aquesta proposta perquè, quin la mirada d'un forester que ara ja no ho és, ens ajuda a veure, a descobrir, coses que altriment ens passarien desapercebudes. I estic convençut que això és el que passa amb l'obra de Joan Miró. El meu contacte amb l'obra de Miró es remunta a la meva etapa universitària i els meus estudis d'història de l'art. Un cop vaig començar el doctorat, vaig tenir l'oportunitat de fer una part de la tesi sobre la batalla de la propietat cultural durant la guerra civil espanyola, aquí a Barcelona. Aquesta recerca em va permetre treballar com a comissari ajunt de l'exposició Art i Poder, l'Europa dels dictadors, 1930 a 1945, que es va poder veure en motiu del 50er aniversari del final de la Segona Guerra Mundial a Londres, Berlín i Barcelona. El sé saber que en aquests dies era molt jove. Barcelona està casada a Miró des de fa anys. La petjada de l'artista és present no tan sols en murals, escultures i mosaics. També la trobem en tota una sèrie d'etals que s'han anat incorporant a les nostres vides quotidianes. El 2011, quan ja era responsable de programes públics de la Tate Gallery de Londres, va començar ja aquesta exposició que ja us he mencionat, Joan Miró a l'escala d'elevació. Per a mi, aquest projecte va suposar aprofundir en la relació directa de Joan Miró amb els grans esdeveniments geopolítics del segle XX, que l'artista treballaria i processaria a la seva obra de manera poètica i ferrosse. Però no he pas vingut aquí a llegir-vos el meu currículum. El protagonista no sóc jo, sinó Miró, la seva obra i el seu llegat, que viu en un espai únic al món, sobre aquest espai i sobre com, quan i on va néixer, tractarà la visita a la qual em refereixo. Si avui us he explicat una part de la meva trajectòria acadèmica i professional, és en primer lloc per transmetre-us la meva passió per la descoberta de nous coneixements, per investigar, formar part d'un equip de treball i per compartir i dialogar amb totes les persones implicades i interessades. Això és el que suposa la Fundació Joan Miró. Joan Miró va voler batejar l'entitat amb el nom de centre d'estudis d'art contemporani. Sumiava un espai multidisciplinari on tothom tingués el seu lloc. En 1979, un dia com avui fa 43 anys, l'artista va participar en l'acte inaugural del curs acadèmic de la Universitat de Barcelona. L'UPF encara no existia. En el qual va rebre el títol de doctor honoris causa. En el seu discurs, arfimava en relació amb la responsabilitat cívica de l'artista, que quan un artista parla voltat d'una cultura internacional i d'uns refinaments il·litistes, no vulgui deixar-se tancar dintre el cos de la cultura ni de les elites i que vulgui comunicar directament per aprendre coses i expressar-les amb la saviesa profunda del poble, origen i destinatari final de tota empresa realment humana, sense que cap barrera classista ho pugui impedir. Era la seva manera de parlar de la transferència de coneixement, de reconèixer la importància de la recerca i del coneixement hiperespecialitzat que al mateix temps s'havia de compartir amb la societat i fer accessible a tothom. Quan vaig rebre l'encàrrec de dirigir la Fundació Joan Miró, em vaig proposar començar a treballar amb el meu equip per revitalitzar la institució a través de l'obra de Miró. I vaig tenir clar que només ho aconseguiria convertint la Fundació en un lloc que atregués un públic nou i fent que els visitants sentissin que en formen part. El paper de l'equip és vital en qualsevol organització. Els professionals que integren la Fundació Joan Miró no són simples experts. La seva implicació en la institució va molt més enllà. En el cas dels conservadors i comissaris, us puc assegurar que, a més del coneixement científic, són capaços de fer viure de manera directa les sensacions que desperta una exposició en el visitant. Cadascun dels membres de la Fundació fa la seva aportació perquè l'art estigui a la base de tothom. Comptant amb aquest actiu i tenint en compte... i tenint com a base els sols valors de la Fundació, la nostra ambició és potenciar la col·lecció, les exposicions temporals i tota la nostra programació. I pretendem fer-ho mitjançant programes i formes innovadores de recerca, presentació i divulgació a fi de captar més i nous visitants. Aquí veig també la gran importància d'aquestes col·laboracions que poden venir directament entre nosaltres. Tenim en aquest sentit el mateix ofici d'ajudar a que gent jove no només aprengui coses, que comencen a aprendre per ells mateixos, que comencen també a treballar per revolucionar les nostres idees ben establertes. I, d'aquesta manera, fer intercanvis entre un món purament acadèmic i científic que ja no ho és amb un museu que ja no només exposa pintures i escultures en les seves sales. Comptant amb aquest actiu i tenint com a base els sols valors de la Fundació, la nostra ambició és potenciar abonar això ja ho he dit, perdoneu. I si a més dibuixem una data capital a l'horitzó com és el cinquantenari de la Fundació, el repte encara és més gran i ens omple més d'il·lusió. Qui coneix la genesi de la Fundació Joan Miró l'any 1975 sap que es tracta d'una història de generositat, de compromís i d'amistat. En primer lloc, generositat. L'Ada el mateix Miró amb la seva ciutat natal, Barcelona, a la qual va fer donació de quatre projectes monumentals que donen la benvinguda als visitants que hi arriben per terra, mar i aire. El dissent del moral de Grest i l'aeroport que va dur a terme Josep Llorens i Artigues. Una escultura a l'entrada de la Diagonal que no es va arribar a construir. El mosaic del paviment ceràmic de la Rambla testimoni també dels memorials després dels atentats del 17 d'agost de 2017. I el més important, el centre d'estudis d'art contemporani, la Fundació Joan Miró. La generositat de donacions i dipòsits de amics i familiars ha permès, al llarg dels anys, anar sumant obres a la col·lecció que Joan Miró va lligar a la ciutat, que passa per ser una de les més rellevants mundialment. En segon lloc, el compromís, perquè el desig de Miró era que la Fundació fos precisament un centre d'estudis, d'investigació, ple d'activitat i mai un repositori estanc d'objectes sense vida. El volia que fos, i situa textualment, una porta oberta al futur, d'intercambi cultural i internacional, on lloc viu de lliure discussió amb reunions de poetes, músics, pintors, artesans, teatre clàssic i d'assets. Tot això pensant en el nou món que s'estava formant sense limitar-se a reunions d'intel·lectuals. I en tercer lloc, lloc amistat, perquè gràcies a la col·laboració directa de persones molt properes a Miró, avui veiem fet realitat que el Anel seu de crear un lloc destinat a propiciar trobades i diàlegs a forjar idees. La llista de noms que van contribuir a fer-ho possible és extensa, però en podem destacar uns quants. L'arquitecte Josep Llucert, els artistes Antoni Tapies, Joan Brossa i Joan de Calder, el poeta i editor Joan Teixidó, l'historiador de l'art Alexandre Cirici, el poeta i biògraf de Miró Jacques Dupin, el fotògraf Joaquim Gomis o el gran impulsor del projecte que va ser el promotor d'art contemporani Joan Prats. El patronat inicial de la Fundació estava format per bons amics designats per l'artista amb el polític Francesc Vicenç a la direcció. El com i l'on de la Fundació Joan Miró són una mateixa cosa. Dit d'una altra manera, parlar de la Fundació és parlar de l'edifici racionalista que l'allotja. Institució i espai van néixer a la vegada. Per tant, la celebració del 2025 serà doble, ja que el museu, com el lloc, com a objecte, com a joia arquitectònica també fa 50 anys. El tàndem que va formar Miró es va basar en l'entesa i en un intercanvi fluid d'idees que va tenir com a resultat una simbiosi perfecta entre art, arquitectura i paisatge. No hi ha pretensió de monumentalitat en l'edifici singular que va sorgir de la seva col·laboració interdisciplinar amb el màxim respecte de Mutu, però, en canvi, aconsegueix una incordinació total en l'entorn, el Parc Urbà de Montjuïc. El Besson, on cert i moiró van decidir construir el museu a l'espai decidit per l'ajuntament, mira cap al traçat urbanístic de Barcelona i aquesta elecció els va permetre la creació d'una relació única entre art, arquitectura, natura i ciutat. És molt important aquí també tenir en compte que originalment se li havia proposat posar la fundació Joan Miró al centre de la ciutat, al Gòtic, no gaire lluny del museu Picasso. Però, per a Miró, va ser clar que per una banda volia col·laborar amb un arquitecte modern racionalista, com cert, i per l'altra buscava una ubicació on realment la llum podria entrar en aquell edifici i ajudar a... a permetre'n celebrar l'art. En el moment de la construcció, Joan Miró ja s'havia consagrat amb un estil propi sense adcripcions, un llenguatge simbòlic fruit de tota una llarga vida dedicada plenament a l'art. Josep Lluís, cert, havia treballat amb la corbusia, havia estat professor a Yale, havia urbanitzat la Universitat de Boston, era de la escola de dissent de Harvard, i era requerit mundialment pels seus dissents innovadors, però que mantenien l'atmòsfera mediterranya. Els dos conjuntament ja havien col·laborat en diversos projectes. Des del pavelló de la República Espanyola a l'exposició universal de París, l'any 1937, la construcció de l'estudi Miró a Mallorca de la Fundació Macte a Sant Paul de Bons, ara, Miró i cert, cert i miró, es van fondre en el consens a l'hora d'arribar a un edifici de nova planta pensat per allotjar art i les activitats que genera l'art. Un edifici obert, dinàmic, arratat a la mesura humana en varietat d'espais i on l'allum es filtra des de innombrables punts d'entrada. Miró va participar fins als més petits detalls, com la grafia i els colors del logotip i els arcs de la marquesina d'entrada que rep el visitant en un espai que denota acollida. I en aquesta ubicació comença la nostra ruta. Per a la localització de la Fundació, es veu en compte que els visitants trien l'opció d'anar-hi. No és que passin per allà i decideixin entrar-hi casualment. Això comporta predisposició i també una sèrie d'expectatives que la col·lecció i l'exposició han de satisfer. Tot té un sentit en els diferents espais per als quals transita el visitant, tant si són coberts com clarabolles o jardins, com el dels tipres que va ser dissenyat per Jean-Claude Nicolas Forestier com a part dels jardins de l'arribal, uns anys abans de l'exposició internacional de Barcelona de l'any 1929. La vegetació que trobem als tres patis oberts té un mercat caràcter mediterrani. Pins, sabines, ametliers. El pati de l'olivera no necessita justificació. El pati de l'Ivan hi creix el garrofet que el poble de Montroig va sedir a Joan Miró el novembre de 1975 i que arrela amb la història personal de l'artista. Quan viatjava, Miró sempre portava una garrofa de Montroig a la maleta. Afirmava que aquest fruit tan humil li recordava d'on venim i li donava la força d'un arbre. El seu costum de collir petits fragments de fusta, pedres de formes curioses o d'incloure teles de sarja als seus tapisos prové del període de joventut durant el qual es recuperarà del tifus a la casa que els seus pares van comprar en aquest municipi de la comarca del Baixcàm. El vincle entre artista, terra i força creadora planaria sobre la seva obra tota la vida i aquest univers rural queda recollit en la que està considerada la seva primera obra mestra, l'Amazia, que va ser propietat d'Aunus Hemingway i que s'exhibeix a la National Gallery of Art de Washington i que aquest any celebra el seu centenari. Sensible d'actitud culta i amb preparació intel·lectual, l'artista que ha estat referent de diverses generacions assegurava que les pintures romàniques, les grupestres i Gaudí eren les fons de les quals vivia a l'hora de crear. Això i la seva convicció, que art i terra no han de perdre mai la connexió primigenia, explica una part dels seus tapisos, de la seva ceràmica, dels seus gravats i fins i tot de la seva poesia. Des de la signatura del conveni amb la Universitat Pompeu Fabra, en plena pandèmia, la biblioteca d'aquesta il·lustre institució posa a la base de la comunitat universitària una valuosa part del fons que fins ara teníem a la Fundació MIRO. La nostra biblioteca ara s'especialitza en els llibres directament relacionats amb l'hora de l'artista i del seu entorn, una col·laboració que facilita la recerca als dos centres. Els més de 16.000 documents, esbossos, quadrens, dibuixos i gravats que formen l'arció de la Fundació, la converteixen en un centre de referència internacional que obre les seves portes als estudiosos de MIRO i de l'art modern. L'UPF i la Fundació Joan MIRO tenim visió i interessos compartits, per una banda, l'excel·lència en la recerca i per l'altra, la voluntat que el nou coneixement arribi més enllà de les nostres parets i aporti inspiració. I, òbviament, de la mateixa manera que aquesta inspiració també arribi als alumnes, als visitants, a tothom que passa per les nostres portes i que això sigui un record per tota la vida. Resultats que possiblement no es venen directament que possiblement han de tardar una mica però que després tindran aquesta força creativa que el contacte amb el coneixement, amb l'art, amb la cultura sempre pot generar. Aquesta voluntat creativa és materialitzada, literalment, en la càtedra que tenim en conjunt. Que fomenta la recerca de l'obra mirondiana de l'art modern i contemporàndic a través dels valors més primordials per a Miró, la curiositat i la inquietud. L'artista va dedicar tota la seva vida a la cerca de noves maneres de veure el món, de compartir aquesta visió, intel·lectual i emocional amb nosaltres. El premi Joan Miró, a artistes reconeguts que comparteixen l'anel Mironia, el Fons Gomes i les exposicions de fotografia amateur, les publicacions del museu, juntament amb la programació pública i social, i les activitats que duen aternes diferents grups d'afilació donen forma i vida al conjunt de la fundació. Tampoc no podem oblidar-nos l'espai 13 de producció i art emergent, per a Francesc Vicens, que, des de l'any 1978, dona veu als joves creadors que han consolidat la seva trajectòria artística a partir d'aquí. Tornem al que dèiem, l'essència de la Terra, l'arrel de la qual brota l'arbre i que li dona la força, l'aigua, l'espai, la família. Recullint aquesta filosofia, una de les principals activitats de la fundació és programar projectes col·laboratius en què les propostes en família de llarga tradició a la fundació continuïn sent un dels pilars fonamentals. L'àrea de programació pública i social de la fundació en funcionament des del 1987 ha estat pionera en les visites escolars comentades i en la programació de espectacles infantils. Va ser la primera institució mosística de l'estat espanyol de tenir el públic familiar amb activitats basades en l'experimentació i en la co-creació de coneixement. I, mitjançant aquests tallers, rutes, jornades obertes o festivals, hem constatat que els nens en tenen miró i connecten amb una desinvisió absoluta, que no es queda a la sala, sinó que va més enllà, se l'emporten a l'escola, a casa, la traslladen als seus jocs. Els nens es converteixen en ambaixadors de l'obra de Joan Miró i converteixen el gaudi emocional i intelectual que pugui sentir un adult. La relació entre les obres de Miró, l'art contemporani i la vida, doncs s'estableix de manera profunda. El 2007 es va ampliar l'oferta d'espais del Museu amb un pavelló anex, que acomoda art recerca i programes educatius inclusius de salut mental o adressats a col·lectius en risc d'exclusió social, que es desenvolupen en centres cívics i entitats veïnals del districte de Sant Montjuïc. Durant els últims 10 anys, més de 300.000 persones s'han beneficiat de les propostes familiars i de les activitats educatives de la Fundació. El nostre propòsit és desenvolupar una activitat alineada amb els nostres valors, l'esperit mironià, artístic i humà, des de l'àmbit local i el seguiment de les tendències emergents i transcresores de l'art contemporani, però, per sobre de tot, pensar la programació amb la vista posada tan en el visitant local com en ells de fora. En definitiva, volem rellançar la convicció de la utilitat de l'art en termes socials i tenim una voluntat clara d'internacionalització, ajustant-nos a les necessitats de la societat en cada moment. Aquesta presència internacional ha de ser bidireccional, la Fundació acull i programa exposicions d'artistes europeus i internacionals, però també ha d'assegurar la presència de miró al món. Una bona manera de aconseguir-ho és facilitar col·laboracions amb altres museus monogràfics similars a la Fundació Joan Miró. Pel que fa el compromís social i amb el medi ambient, la Fundació Joan Miró ha estat pionera a l'hora de tractar fenòmens com les crisis migratòries, els efectes devastadors de les guerres o l'amenaça d'extinció d'espècies animals a conseqüència de la crisi climàtica i el conseqüent d'etoriament del planeta. I va ser el primer centre d'Espanya que va abordar la erupció del virus de l'acida a través de projectes artístics. Així mateix, els processos de traral de l'organització es troben en revisió permanent per tal d'adaptar-los al context actual. He fet aquest listat de projectes molt importants que hem fet, però també hem de reconèixer que un petit museu a la ciutat de Barcelona no pot canviar el món tot sol. Tot i que si fem uns petits canvis amb cada visitant, amb cada persona que passa per les nostres portes, ja fem la nostra reportació. I jo penso que és igual d'important que pensar que quan fem aquests projectes, si tenim bones col·laboracions amb gent que treballa aquests temes d'una altra perspectiva conjuntament, entre tots nosaltres podrem aconseguir encara més en el futur. La Fundació Joan Miró té una vocació clara de servei públic basada en l'importància que l'art té per a tothom, com a experiència que ens transforma, com afirmava Joan Miró en el seu discurs on no risca osa. I aquesta cita era una de les que també vaig presentar a Beijing. Entenc que un artista és algú que, entre el silenci dels altres, ha de dir la seva veu per a dir alguna cosa i que té l'obligació que aquesta cosa no sigui qualcom d'inútil, sinó qualcom que faci servei als homes. Des de 1975, s'ha anat succeint les exposicions temporals i monogràfiques a la Fundació, amb noms com Dusham, Warhol, Greenaway, Colda, Magrit, Rothka, Tsigida, o la Furelia son Pipilote Rest, Monahotum, Kader Atia, Nalini Malani. I en els últims anys s'han alternat amb exposicions col·lectives sobre temes d'actualitat. Però creiem que cal revisar l'ús dels museus. El món està canviant de manera vertiginosa i els nostres hàbits també. Les noves mirades exigeixen espais diferents, presentacions diferents, relacions diferents. Volem que la Fundació sigui el millor museu del món per a l'art de Joan Miró i que permeti presentar un programa artístic, ambiciós i inspirador per a tots els públics i que impulsi la sensibilitat artística de les generacions present i de les futures. Que sigui un lloc on tots vosaltres i tots els nostres visitants volen estar i quedar-se, i que s'hagin de presentar una visita obligatòria i breu per haver vist obres del més gran artista de Catalunya. Quan la Fundació Miró arribi als 50 anys, el 2025, hauríem de poder parlar no tan sols de continuïtat de la feina feta fins ara. L'objectiu i el propòsit han de ser crear un nou període en què la Fundació exerceixi una nova funció de valors i que s'han convidat a participar en aquest projecte, que us en sentiu part, com nosaltres en sentim còmplices de l'activitat científica de la universitat. El nom de Joan Miró ens remet a la seva transcendència internacional, el reconeixement popular i a la vegada el consens indiscutible entre les cèrcles acadèmiques. Miró va viure de prop un context històric com bulls que va incloure la guerra civil espanyola, la Segona Guerra Mundial, la dictadura franquista i el maig del 68 i que el va portar de Barcelona a París, Nova York i Tòquio per trobar una mena de pau creativa entre Mallorca i Montroig del Camp, tot i que sempre amb curiositat per les noves tendències i creacions d'altres artistes. Durant tota la seva vida, Miró mai no va deixar de donar suport als artistes joves ni de prendre d'ells. I això també és molt important, i crec que una de les coses que permeti que Jordi Pericot estigui aquí tan jove i amb tanta energia també és perquè ha sigut professor aquí a la universitat, que per a tots vosaltres aquest contacte amb les noves idees i amb l'esperit trancador de la gent jove i per a vosaltres joves que esteu aquí, aquest contacte amb el coneixement, amb la recerca, tot això són coses que realment ens ajudaran i us ajudaran a millorar la nostra vida, a millorar amb aquests petits passos en la nostra planeta i en el nostre món. Finalment, i per entendre la influència dels ambients geogràfics, cal destacar que la impressió que li van causar els seus dos viatges al Japó és equiparable a l'impacte del primer contacte amb la vida prezenca. És lògic, doncs, que aquesta nova revelació oriental incidís en la seva obra i la de purès de manera considerada. Miró va ser coetani, entre altres, de Hemingway, Eloart, Breton, Calder, Magritte, Giacometti, Matisse, Feistanzara, Picasso, o aquí, de Foch, Brossa o Txellida, amb els quals vam entendir vincles i, en alguns casos, amistats prolongades. Vist en perspectiva, prenem consciència que la seva manera d'intendre l'art va estar marcada per l'època i per les influències que va rebre d'altres personatges i també per les que ell mateix va imprimir en terceres. L'inventari de pígrafs de la seva faceta més pública seria inacabable. Des de la seva participació al pavelló de la República a París, el 1937, fins als monuments encarregats per museus i organitzacions, o els imensos murals seràmics de la seva Unesco a París, passant per l'aportació a la Fundació Magd, a la constablada francesa, el dissent de vestuari per als valets russos de Diaghilev, o els més decentes projectes de llibres d'artista, diàlegs únics entre text i imatge. Per no parlar del gran premi internacional de la Bienal de Venècia, del Guggenheim International Award, la Negi Prize i els seus doctorats en l'horriscaosa per la Universitat de Harvard i la Universitat de Barcelona. Tota aquesta dimensió monumental i difusió social contribueixen a fer que l'omenatge que li reten governs i institucions sigui constant, com ell que recentment s'ha fet a Seoul, a Correia del Sud, a motiu de l'exposició de Joan Miró, dona a socials estrelles, i a l'any passat es va poder veure al Pudo Museum of Art de Shanghai. Tampoc no podem oblidar-nos de les grans antològiques dedicades a l'artista, l'última de les quals, titulada, aquest és el color dels meus somnis, es va fer al Gran Palais de Paris el 2018. I és precisament del color dels seus somnis que us vull parlar per acabar aquesta intervenció. Fins i tot ens hem intentat apropar-nos a l'altre Miró, el més íntim i enigmàtic, el Miró artesà resultat d'una infantesa en contacte amb la natura i entendre. Aquest foi un període de frustració i melancolia, a causa de la negativa d'un pare autoritari que no acceptava l'anel artístic de Joan. Fil d'Orfebre i net de Ferrer i Ebenista, Miró era un home austè, discret, fins a l'ostracisme i gelost de la seva intimitat, però no respondia al tòpic del burgès ingenu i aïllat, mig monjo, mig pagès, que va ajudar a defondre Josep Pla. Tant mateix, en l'obra de Miró, hi ha molt del nen poc popular entre els seus companys de classe, que passejava pel camp de Mondroig per refer-se de les febres difoides i que dibuixava arbres, ermites i senders. A més anys, aquell nen que parlava amb els arbres es va convertir en un home de llargues passejades i poques paraules, i de l'esperit d'aquell Miró es nodreix avui el projecte de la Fundació. El nen que parlava amb els arbres és justament el títol de la recent biografia de Josep Massott, que parla de com Miró abraçava a la vegada els ancestres i la vanguardisme més transgressor, i desmunta la teoria del aïllament amb l'argument de treval en grup i de les col·laboracions que van impregnar tota la carrera de Miró. Aquí també es veu el besant més salvatge de Miró, que troba en un entorn hostil l'impuls per convertir les burles i els atacs en una energia d'autoafirmació i de seguretat en el mateix. Aquests també són reflexions, penso que són importants per a tots nosaltres avui en dia, per a noves estudiants, per a gent ja establerta, però aquesta seguretat de continuar fent les coses en què creus és importantíssima. El novel de literatura mexicà Octàvio Paz feia caia els que li tílien d'infantil l'obra de l'artista amb una senzilla frase. Jo vull reivindicar un Miró que pinta com un nen de 5.000 anys. El fotògraf catalòroca va immortalitzar els moments de reflexió de Miró davant de les obres. L'editor i amic Gustavo Gili va compartir amb Miró animades tertúlies i el jurista i escritor Joan Perutxo va escriure diversos volums sobre la seva obra i altres il·lustrats pel mateix Miró. Va ser Perutxo, precisament, qui, en una crítica publicada a la revista Destino, va escriure que a Mondroig, Miró havia après a apreciar la soledat i el silenci, i també que tot té un sentit artesà. I, manllevant una reflexió de Lovecraft, continuava, el nen triarà el que li plagi. De la seva elecció potser endependrà que la societat tingui en el futur un enginyer o un poeta. Tant Perutxo com el seu amic Íntim i representant Joan Prats van ser companys de passejades per la platja de Mondroig i eren testimonis de l'emoció de Miró davant de cada trobàlia de petites coses, davant d'aquell balbosseig infantil i d'home primitiu, un fragment de tronc, un host animal, una pedra que tornaven les anades i que, segons Prats, a les seves mans continuava sent una pedra i a l'est de Miró es convertia en un miró. Objectes que, combinats amb altres de la vida quotidiana, en generaven un de nou. Aquí rau la grandesa d'aquest home, d'especte fràgil i mirada curiosa. Els estudiosos i l'obra de Mozart reserven un espai notable a la seva última opera, La Flota Màgica, un llibret farcit de simbologia crítica, però amb un mercat accent alegre i contagiós, i afirmen que a l'àrea de Papageno s'hi reconeixen les mateixes notes amb què comença el primer minuet que Mozart va compondre amb només 5 anys. Mozart a la recta final de la seva vida, quan compon la intervenció de Papageno, és dins de Papageno. No deixa de ser mai el nen de 5 anys amb la mateixa ingenuïtat, la mateixa simplicitat i la mateixa intenció d'observar i interpretar el món. És possible que arribada la belleza, tots fem un viatge de retorn a la infantesa i que això només s'aprecien els genis que deixen emprenta a través de la seva obra. Quan Joan Miró ja malalt no podia baixar les escales del seu estudi va tornar al paper i va recuperar els dibuixos de l'època de formació. Els punts previs que van des de l'Ebós fins a la conclusió de l'obra, com al començament de la dècada del 1920, però també els esbossos infantils on el color té un paper preminent, sentia necessitat de dibuixar. I si observem els titulats, el pedicur o la tortuga, signats en 1901, quan tenia en prou feines 8 anys, podem afirmar que al final de la vida continuava tenint aquella mateixa porresa, aquella mateixa inocència que quan ells havia dibuixat. En 1925, Miró va crear la que el poeta Jacques Dupin considera la seva pintura més misteriosa, sé si la color de Mereve, que va ser propietat d'un pier matís i actualment s'exhibeix al Metropolitan Museum of Art de Nova York. L'home que reconeixia que només somiava d'esperts se sumergeix en aquesta pintura poesia en els aspectes primordials del moviment surrealista. El blau és un element plàstic relevant en la història de l'art i també de la literatura. L'època hablava de Picasso, l'espiritualitat de Giotto, l'emoció dels blaus intensos de Kandinsky o la influència dels posimpressionistes francesos que tenies de blau i violeta el cel dels paisatges de Miró. El paradigma seria el tríptic blau 1, 2, 3, amb una longitud global de 10 metres que suposa retorn de Miró a la pintura després d'ans dedicat a l'escultura i a la ceràmica immoral i que avui s'exposa al centre George Pompidou de París. L'art és blau. Quan Miró formula mentalment el projecte d'aquest tríptic, es parlava entre les seves obres lentes, guarda un retall de diari amb la frase de Victor Hugo, l'art és blau i equipara el seu mètode de travail al d'un arché japonès influït i imbuit com està de la filosofia i la cultura orientals. Els tríptics de gran tradició en la pintura religiosa europea integren a la perfecció en els espais capella que cert va dissenyar per la fundació Joan Miró, concretament per aquestes obres. I en el cas de blau, com diria Perutzo, es reflecteixen les aigües blaaves de la Plàgia de Montrods amb la qual cosa es compleixen per partir de doble el somni de Miró. I aquest és també el nostre somni compartit, un projecte que esperem viure materialitzat el 2025, que tant el blau com tota la paleta cromàtica de les obres de Miró, i l'espai únic que les allotja queden convertits en allò que tots plegats pretenem, un centre viu i obert al món que suma complicitats amb institucions artístiques, culturals, de recerca i coneixement, com la Universitat Pompeu-Fabra. Vull acabar les meves paraules si tant les que tancaven el discurs de Miró fa 43 anys, que deia que quan un artista parli en un entorn on la llibertat és difícil, converteixi cada una de les seves obres en una negació de les negacions, en un deslligament de totes les opressions, tots els prejudicis i totes les falses valors establertes. Moltes gràcies per la vostra atenció i molt bon curs.