 Gràcies per aquesta presentació. Deixem-les, al torna, preguntes i els comentaris i la conversa, si ho sembla bé, pel final, després de la presentació de la Fina Virulers, que no sé si necessita massa presentació, doncs és ben coneguda, en particular en aquesta universitat, on ensenya filosofia contemporània i filosofia de la història, a més de dirigir el Seminari de Filosofia i Gènere, tasques per les quals va ser coneguda, entre altres, amb la creó de Sant Jordi atorgada pel govern de la Generalitat el passat més d'abril, si no m'equivoco. Com a investigadora, la seva recerca s'ha articulat en base a dos núcleos vinculats entre sí, per una banda, subjectivitat política, història i acció, i per l'altra, qüestions de teoria feminista i estudis de la producció filosòfica femenina, amb un interès especial per l'obra de Hannah Arendt, però també amb la voluntat d'estudiar recuperar el pensament d'altres filòsofes del segle XX, a través, una altra vegada, el Seminari de Filosofia i Gènere, fundat al 1990, i de l'edició d'obres col·lectives com el Gènere i la Memòria, en torno a Hannah Arendt, el Manuel Cruz, pensadores del segle XX, aportacions del pensament filosòfico i polític, o lectores de Simon Bell, els dos de res, amb Rosa Rius. Entre les seves publicacions més recents, destaquen una herència sin testamento, Hannah Arendt, publicada per Herder, el 2007, i, entre actes, en torno al pensament, la política i el feminisme, publicada pel Trabucair, el 2014, i també traïu del Castellà, parcats l'any següent, el 2015. També volia destacar, en el mar d'aquest Seminari, el curs titulat Memòria, Responsabilitat i Transmissió, que va impartir a l'Institut d'Humanitat fa poc més d'un any, i en els quals s'avocaven algunes idees, claus d'aquest debat al voltant del testimoni. A ells s'hi van discutir qüestions fonamentals, com la crisi de l'experiència contemporània del temps, les relacions entre memòria i història, les nocions de culpa i responsabilitat, o les transformacions de l'arxiu i de les modalitats de transmissió, a més de l'auge de la figura del testimoni. Les reflexions continuaran amb la xerrada d'avui. La seva presentació d'aquesta tarda és titulada la figura del testimoni, Experiència i Arxiu, i reflexionarà sobre el paper que juga aquesta figura, tenen el mar del contemporàni d'Eure de Memòria, com en el de la historiografia. Si Emanuela Loa ens ha parlat de la memòria del cos, del gestos, la Fina Virulés avocarà el paper que pot jugar a la ficció per arribar a experiències no viscudes en primera persona i sobre com el material Uníric, el somnis, pot testimoniar dels inicis del tercer reis. Moltes gràcies, Fina. Bé, bona tarda. Vull agrair a l'equip que ha organitzat el seminari la invitació a parlar aquesta tarda aquí, molt especialment a la Marina Vinyes, i també a les persones que traduiran el text en francès. En francès, no? Bé, la meva intervenció s'articularà d'una manera, podríem dir, més aviat fragmentària, en tres observacions. De cap d'elles estic ben segura del que diré, però en tot cas són com propostes. En primer lloc voldria fer una observació sobre la rehabilitació de la primera persona del singular. Es podria dir que posant qüestió el privilegi epistemològic de la primera persona del singular ha estat una de les característiques de la filosofia contemporània. Amb matisos i orientacions diverses, es podria dir que el que Richard Bernstein anomenar fa uns 30 anys l'ansietat cartesiana, és a dir, l'espiració de trobar uns fonaments universalment vàlids per al pensament, per a la reflexió moral i pel coneixement, i que de cara havia situat en la certesa del jo. O si volem en el cògito, deixem ara si era el jo o si era Déu, que hi ha uns interessos aquí, la crítica a aquesta ansietat cartesiana ha vertebrat bona part de les reflexions dels diversos corrents de pensament des de la dècada de 1960, per no parlar ja del qüestionament que podríem dir des de Freud i d'altres que podríem dir és molt anterior. És a dir, el jo, com a veritat primera i més ben coneguda, atesa la seva indubitabilitat. No se sent? No se sent. Però què és? Dèiem que el jo, ara sí, el jo com a primera veritat i més ben coneguda, atesa la seva indubitabilitat, havia estat plantejat com a punt de suport, com a punt de reculsament ferm i mòbil que semblava que era aquell punt que demanava archímides per moure el món, si volem. Només cal recordar com a les darreres dècades, el gir lingüístic, el gir pragmàtic, han posat l'emfecció en la contingència i la historicitat de tot criteri o de tot fonament. És a dir, en aquest context s'han succeït les desautoritzacions del jo desencarnat, del jo autosuficient en un coneixement o un autoconeixement immediat de si i s'han facitzat, i no em voldria allargar perquè crec que tothom ho té present, s'han facitzat el seu caràcter descentrat o, si volem, el seu caràcter socialment i culturalment construït. Després de dècades podríem dir de filosofia que ha exercit la seva sospita sobre la vella filosofia i la consciència després de dècades de desconstrucció del subjecte, aparentment ens trobem des de fa poc temps, des de fa podríem dir uns 20 anys amb una certa rehabilitació del jo i del seu privilegi epistemològic. Avui, de vell nou, en diversos terrenys es parteix de la certesa de la indubitabilitat amb la qual es presenten les vivències subjectives com a fonament de coneixement i, a vegades, si volem, de veritat. Com si en lloc del sentit de les accions radiquesen les vivències del subjecte i, per tant, ni hagués prou en fer-les aflorar per accedir avies inèdites i segures de coneixement. Pot resultar sorprenent aquest renovat accent en el jo, si tenim en compte el que deia abans. Les crítiques que el jo ha patit al llarg del darrer segle. I això és el que anomenava el 2005 la Beatriz Sarlo o anomenava el gir subjectiu. Es podria considerar que, en part, aquest gir es troba vinculat alguna cosa que la Manuela Loa ja ha dit fa un moment, que va començar el seu camí després de l'escona guerra mundial i que va rebre el seu impuls en els anys 60 i 70. També podríem dir, en segon lloc, que això tindria una certa vinculació a aquest auge del jo en el gir que, paradoxalment, ha donat resultat un resultat de suport a aquesta idea d'un jo com a lloc del significat. A les últimes dècades, i atèsos dels seus efectes políticament alliberadors, hem vist un èmfasi fort en el caràcter socialment i culturalment construït de determinades formes d'identitat. S'entra en grans discursos només que el que pensem en la categoria de gènere. La idea, diguem-ne, de que tot és socialment i culturalment construït i, per tant, ha tingut un efecte alliberador en la mesura que s'ha deixat de considerar inevitables o naturals algunes diferències. Però el que a qui m'interessa és com l'insistència en què una gran part o la totalitat de la nostra experiència viscuda i del món han de ser considerats i culturalment construït, com d'aquí s'ha passat la convicció que són modificables a voluntat pel subjecte. Com si el jo i en general l'ésser humà fos font i origen de tot el sentit i valor en el món, de manera que productualment es deixa la primera persona en el singular amb una sensació de poder i limitat, o si volem de poder i llibertat sense límits, que s'ha de ser mateixa. No fa gaire anys l'ajudit Butler per rectificar algunes de les coses que s'interpretava del seu primer llibre, El gender travel, deia que no es tracta que el subjecte vagi cada matí l'armari i decideixi quin gènere em poso i quan torno la nit el puc canviar i l'endemà una altra. Ella ja percebia aquest efecte paradoxal de constructivisme. Dic que aquesta rehabilitació del privilegi epistemològic i la primera persona en el singular també està lligada a certes historiografies, podríem dir, que també podríem assimilar fins a cert punt en la historiografia oral, que serien aquelles que en front de la tradicional han tractat de documentar les accions, passions i... i efectes de la fortuna dels grups de baixa representació en la historiografia tradicional. En ella sovint es tracta de trobar narracions o relats que concedeixin visibilitat a les accions i a les passions de subjectes que havien quedat relegades dels corrents dominants de la història. I en termes generals, en aquestes històries, en aquestes noves historiografies, que ja no són tan noves, sembla que el mot experiència sigui usat per indicar un conjunt donat de vivències subjectives que en el moment en què aconsegueix ser visible hauria de revelar de manera gairebé immediata una forma d'identitat. La historiadora Joan Escot fa anys ja va fer un cèl·libre article sobre aquesta notícia d'experiència. Bé, i per últim s'hauria de senyalar en tercer lloc l'emergència en la década dels anys 70 de la història del present, una història feta de l'experiència de testimonis que avui circula a través dels moderns mitjans de comunicació i que apareix com a història abertadera de l'època i com a valor de canvi escapant molt sovint de les mans dels historiadors. En efecte, podríem dir, la pròpia denominació història al present sembla una contradicció en els seus propis termes, a tés que els fets històrics, al menys en el règim d'historicitat modern, o podríem dir des del segle XIX, per definició dels passats que mai poden observar-se directament mentre que en el cas de l'historiador del present, l'historiador o l'historiadora acompleix el rol de subjecte i objecte en tant que té memòria personal dels esdeveniments que tracta de reconstruir. Aquesta forma d'historiografia desafia tots els conceptes temporals sort dels quals s'havia constituït la història com a disciplina no obviar la distància temporal ens col·loca davant de l'estranya mescla d'història i memòria tan característica de les nostres societats occidentals. I en aquest punt, la figura rehabilitada no és qualsevol, no és qualsevol jo, sinó abans de res el testimoni i en particular com a víctima supervivent. No ho sé per què hi no hi vaig ser, però diguem-ne ja ben venist ben venist assenyalava que el terme super, perdó, testimoni en lletí tenia dues excepcions bàsiques. Una, la de testis, és a dir, el testimoni com el tercer com l'espectador que en la seva neutralitat descriu una escena en la qual no participa però que ha presenciat i l'altra figura és la del superster, que és el supervivent que ha viscut episodis, que em pot donar notícia però en aquest cas són episodis que ha experimentat o que ha viscut. A l'actualitat, quan es parla en aquest context de testimoni la referència és el supervivent que és presentat sempre com a depositari d'una vivència personal a vegades també epistemològic d'alguna cosa que vol transmetre. Se li exigeix transmissió precisa d'una experiència per tal que pugui ser preservada com a tal en la seva particularitat. Podríem dir com si al mateix temps estigués donant una rehabilitació de la primera persona del singular i a l'hora també una exigència d'allò presencial de la veu de la imatge. Podríem dir que el nostre contemporani d'Eure de memòria no entrem ara en aquesta expressió assigna el testimoni i la seva testimoniança una finalitat que supera en molt el relat d'una història viscuda. Davant l'exigència d'autenticitat i sovint de precisió fàctica, ja Primo Levi en ser preguntat de quin saber és portador del testimoni, respondia jo he volgut suministrar a l'actor la matèria prima de la seva indignació. Potser davant d'aquest contemporani auge de la primera persona del singular i també de l'actual entrellegament d'història i memòria hem de tenir present el que deia no fa gaire l'historiador italià Carlo Ginsburg que deia, situ, la memòria també pot ser desencadenada per un fals record. La veritat de les emocions no correspon necessàriament a la veritat històrica. La memòria dels testimonis no coincideix amb la reconstrucció dels historiadors. Ho dic, afegeix ensenagar la importància del testimoniatge, que dic clar, l'historiador no pot presidir dels testimonis. Ara ve cal distingir i podríem dir que és el que diu Ginsburg entre coneixement històric i memòria. De manera que potser, per acabar aquesta primera observació, potser ens cal tractar de menjar categories com les d'experiència i subjectivitat, més enllà de les tentatives de reduir el seu significat a notions com ara vivència, immediatesa o transparència. Potser per aclarir el que vull suggerir anirien bé uns mots del poeta Oden en tres versos que diu Benaurades les regles de la mètrica que nulen les respostes automàtiques ens forcen a pensar dues vegades i ens alliberen dels grillons del jo. La segona observació té a veure amb la imaginació amb la ficció i si volem amb allò fàctic o la realitat. A les primeres línies del seu imatge es malgrat tot, diu Berman Escriu per saber hem d'imaginar i cinc anys després diu en la nostra manera d'imaginar hi ha fonamentalment una condició per a la nostra manera de fer política. La imaginació és política, això és el que hem d'assumir. En l'estela deixada entre d'altres pararen, diu Berman aposta per la imaginació ja que aquesta treballa, diu ell, en el propi núcle de la desproporció entre l'experiència i el relat. Escriure sobre l'experiència dels camps ja és una forma d'imaginació. No pas perquè allò escrit sigui fruit de l'invenció d'una experiència imaginada sinó perquè el sol fet de relatar, de narrar implica per principi una organització del discurs implica per principi una forma de ficcionalitat. En aquesta escona d'observació em voldria saturar en Arend, una de les fons de les que veu, i una de les autores que han volgut compendre políticament els fets del totalitarisme europeu i que han assenyalat amb força la centralitat de la imaginació i la importància de la ficció. Ara en sap que hi ha jocs de la ficció que il·luminen la realitat i no es cansa de repetir que tot pensament surgeix de l'experiència però entén que cap experiència és capaç d'adquirir sentit si no s'osmet a les operacions de la imaginació. La situ, sense repetir la vida en la imaginació no es pot estar del tot viu. Escriuen el seu assaig dedicat a Karen Blixen. Potser aquesta és la raó que la vam obre a buscar la companyia de la literatura. De fet es preguntava si l'ho corregut sota el règim nazi podia arribar a formar part del món comú plural. M'explico. En un discurs de recepció del Premi Lessing i Manja del final dels anys 50 ella tractava de preguntar-se això. És possible que l'ho corregut sota el règim nazi pugui ser part del món comú plural. Naturalment estava en un èpoc on es deia que allò ho corregut era un passat que encara s'havia de dominar o que havien estat quatre criminals i que les gones víctimes van ser mateixos a l'Emanx. Per ella la resposta ha de ser afirmativa aquesta tentativa que pugui arribar a formar part del món comú sempre que sigui narrat en forma de relat. D'un relat capaç d'avocar en els seus ullens un efecte tràgic. La demolidora emoció que ens dona la capacitat d'acceptar que com això hagi pogut ocorre. No es tracta tant de dominar aquest passat sinó de intentar saber en precisió què feu i suportar aquest coneixement i esperar a veure què en resulta. Ara es mente directament la tragèdia perquè representa més que no cap altre de les formes literàries un procés de reconeixement. De manera semblant a la tragèdia, els relats, les narracions ens fan reviure l'acció i allò donat en la forma del patir del suportar. És a dir, la narració fa possible suportar aquest suportar sense negar la realitat de l'esdeveniment del qual n'amargeix el dolor. Podríem dir-ho en uns altres termes. La història, el relat, revela el significat d'allò que en una manera continuaria sent una sequència insuportable de mers esdeveniments. De forma que és només mitjançant la transformació derivada de la seva repetició que el poeta o l'historiador o l'artista posen en marxa, que el passat pot accedir a l'espai comú. Ara hi podríem dir aposta per una via on es pogués... on pogués emergir la comprensió de la realitat conjuntament amb l'experiència personal. És en aquest sentit que apelar el paper de la imaginació com a únic camí que ens fa capaços de mirar de cara i reflexionar sobre, diu ella, els horrors sense veure'ns en aigüats o amb modits per al dolor. Insisteix en la importància de la literatura, per exemple, el que s'ha de dir és que l'empresia ho fa un cop a constatat el que el seu entendre és la limitació de la ciència socials, la incapacitat de fer-se càrrec de l'ocorregut i dels esdeveniments del present arrant del que podríem dir la seva veu impersonal i acreditada d'enlloc, és a dir, la seva voluntat d'objectivitat, o la seva voluntat de generalització. En aquest sentit és el que ens fa xiulà i n'ha de dir del que s'ha fet, és que a més de la ciència hi ha una mobilitat a sobre de la ciència, a més de la ciència, i una ciència que arada amb la ciència. Pecbalment ha de dir de res, però per la ciència ha de dir que el que es fa a la ciència és una ciència que fa molt de ràpid de la ciència, individuals es converteix en un esdeveniment, es d'haver un tot significatiu. La narració podríem dir, i la cito, reuneix el dispers i rebel el significat sense cometre l'error de definir-lo. Crea consentiment i reconciliació amb les coses, tal com són realment. Però, com observa aren, la narració no resold cap problema, ni lleuge cap patiment. No domina res d'una vegada per sempre, com a molt afegeix alguna cosa al repertori del món que ens sobreviurà. Les seves reflexions entorn de la història, el passat, la memòria i el relat, estan marcades per un fern reconeixement de la fragilitat i de la contingència dels afers humans, i per la seva decisió de no doblegar-se l'idea, segons la qual per tal de donar compte dels estabiliments humans, és necessari obviar el concret i el particular, i eliminar en el mateix gest la dimensió de pluralitat i imprevisibilitat pròpia de l'acció. Això ens ha de permetre, com deia, entendre alguna de les rons del seu allunyament de les ciències socials, a tés que, cito, totes ciències basen necessàriament en algunes assumptions poc articulades, elementals i axiomàtiques, que només queden al descobert i esclaten quan es veuen confrontades en fenòmens de tot inesperats. No es poden compendre en el marc de les seves categories. És a dir, serien totalment incapaces, les ciències socials, de compendre els fenòmens sense precedents. Per què apelen a tipus ideal, com es deia abans tenen la seva funció, però, en aquest cas, apelen a tipus ideals o tenen la tendència a atreçar analogies tals que no es pot percebre ni el xoc de l'experiència ni l'especificitat de l'esdeveniment. Vull recordar, com es veu ara, era una autora sempre polèmica, però no acostumava a contestar gaire les crítiques i va aparèixer una de les crítiques que va contestar i va ser la recenya que li havia fet Eric Feigelin del llibre Els Origins del Totalitarisme, que és un llibre de l'any 51. I la crítica que li feia Feigelin, entre multes d'altres flors, la criticava per no dur a terme, deia Feigelin, una anàlisi científica i objectiva del corregut i recomanava a l'autora aproximar-se el fenòmen Cineira et Estudio. I ara en contesta, i és un text que va la pena llegir-lo, ara en contesta d'escriure els camps d'extermini amb objectivitat, significa condonar-los. I aquesta condonació no desapareix pel simple fet que posteriorment, a la descripció objectiva, afegim una condemna, la justificació ben donada per l'explicació causal. Allò havia d'història, en tot cas ha mostrat que vistos, els antecedents allò necessàriament havia de passar. Escriure sense còlera suposa per a ella eliminar del fenòmen una part de la seva naturalesa, una de les seves qualitats inerents. En front del totalitarisme de ella, la indignació o la emoció no em fosqueixen res, sinó que són una part integrant de la cosa. En el ben entès, que com també diu ella, l'absència d'emoció no es troba en l'origen de la comprensió. A tés que l'oposat allò emocional no és de cap manera allò racional, sigui quin sigui el sentit que donem aquest mot, sinó en tot cas la insensibilitat, que sovint és un fenòmen patològic, o el sentimentalisme, que és una perversió del sentiment. Així declara, si escric de la mateixa manera objectiva sobre l'època Isabelina i sobre el segle XX, pot molt ben ser que el meu tractament dels dos periódes sigui del tot inequat i inadequat perquè renuncio a la facultat humana de tractar de respondre a cap dels dos periódes. Així, en numerosos textos, el que fa és dir que cal descriure els esdeveniments o, en principi, el fenomen totalitari com tenir lloc no a la lluna, sinó al vell mig de la societat humana. La qual cosa implica descriure el corregut deixant que intervengui en l'indignació, tractar el fenòmen en el seu context humana de manera que l'experiència personal quedi necessàriament implicada en la investigació. Recordem les paraules de Primo Levi, quan diu, he volgut suministrar a l'actor la matèria de la seva indignació. Ara havia insistit també en aquesta idea en afirmar que la voluntat d'objectivitat de les ciències socials elimina tota pretensió de comprendre els fenòmenos humans i també suprimeix qualsevol responsabilitat. I per ella, comprendre no és per donar o condonar, sinó pensar i expressar el que fem, és a dir, parlar-ne, donar-ne les coses i les persones indicant les responsabilitats pròpies i alienes, prenent posició respecte del que s'està de bé. Com va observar l'Isa Digen, un important llibre fa anys sobre àrem, ara em desplaça l'idioma literal de les ciències socials per la veu resonant de la poesia. I possiblement ho fa perquè la mirada de les ciències socials no només menys té el particular, sinó perquè en elles també hi és absent la responsabilitat política. De fet, la mirada d'àrem serà sempre política i dominada per el que podríem anomenar una certa parcialitat vigilant. Les seves referències als textos literaris, Rilke, Kafka, Blixen, Faulner, Renexar, entre d'altres, són sovint fragmentàries, però no es presenten mai com a prova. Creen estratificacions, polifonia, pluralitat i resisteixen contra la saquera de les fonts de la tradició sense tractar d'harmonitzar les veus discordants. Els poetes i escriptors que citen o l'interessen, com ha dit la Julia Cristéva, pel virtusisme en el dia, sinó per la saviesa dels seus relats fulgurants. Sequències narratives breus que condensen i metaphoritzen el testimoni personal d'una experiència històrica. Això és en substància i un artifici lingüístic que reconstrueix allò que ha ocorregut en la història a través d'una trama que privilegi els agents humans més que no pas els processos impersonals i que no fa d'arribar al significat del particular d'allò general. De fet, la narració imitaria la imprevisibilitat de la condició humana i reproduiria poèticament la contingència sense cancel·lar-la, a diferència del que han fet totalitzadores que neguen el seu caràcter d'esdeveniment. No ens ha de sorprendre, ara que es publica tot lo de l'aren, falta que publica en la llista de la compra, però es publica tot. No ens ha de sorprendre, ara que podem llegir, diguem, els seus cursos, que ara en un curs que es titulava Experiències Polítiques en el segle XX que va impartir a la Universitat de Cornell a 1966, plantegés el curs com uns exercicis d'imaginació i que advertís als seus estudiants, i només cal veure la bibliografia recomanada i la bibliografia obligatòria, i que advertís als seus estudiants que llegirien, situ, una pila de ficció per tal d'obtenir experiència no embrut, però sí sense el viatge teòric. De la mateixa manera, els textos literaris en la seva obra no són tractats, com deia, com a documents, sinó com a mediacions per a la imaginació. El veritable artista no ens proporciona una ficció de pura fantasia sinó que crea sota la guia de la imaginació, aquesta capacitat podríem dir de desplaçar-se mentalment i de penetrar la densitat del real, crea sota la guia de la imaginació i confia que al final la imaginació aferrarà al menys un esporneig de la sempre inquietat, veritat, diu, ara. Dues paraules sobre la imaginació i anem a l'última observació. La facultat de la imaginació permet la representació, transforma l'objecte visible en imatge invisible la caracterització mínima del que és la imaginació, del que és imaginar fer-se present allò que està absent o que està absent en els sentits. Ara em diu només amb la imaginació podem allunyar-nos de les nostres condicions donades, particulars i subjectives, ja que ens permet veure, i ara la cito literalment, les coses amb el seu veritable aspecte, posar a una determinada distància allò que està massa prop de tal manera que puguem veure-ho i comprendre-ho sense parcialitat ni prejudici. També ens permet corollar un plísi, volem l'avisme que ens separa d'allò que està massa lluny, i veure-ho com si fos familiar. L'experiència directa de Fegeix estableix un contacte massestrec i el merconeixement origeix barreres artificials. La imaginació doncs ens faria viatjar i ens permetria moure'ns lliurement en el món, jutjar. De fet, un últim comentari, quan jutgem recorrem en la imaginació, a la imaginació amb la finalitat de col·locar-nos en el lloc d'una altra persona. Com deia que pensem en mentalitat extensa, és a dir, ens repartem de les nostres condicions privades de judici i reflexionem a partir del punt de vista d'una altra. Ara em diu, qui jutge ha educat la pròpia imaginació a anar de visita, a col·locar-se en el lloc d'una altra. No està en absolut, diguem alguna cosa, tal com jutjar significa ser empàtic, ni molt menys. No es tracta d'una proposta per una amplia empatia mitjançant la qual ens poguessin posar en la ment de tota la resta, sinó, es tracta del compromís de pensar per un mateix. Com diu ella, es tracta de ser i pensar amb la meva pròpia identitat on en realitat no sóc. O si volem, per dir-ho amb les paraules de Miriam Revo, amb la imaginació com a facultat política ni en la veritat consensual, ni en la proximitat sociològica. Intentem imaginar que s'assemblaria el nostre pensament si estigués a una altra banda, si estigués en un altre lloc. Darrere d'observació Reijer Koselig, l'historiador dels conceptes, referint-se a una col·lecció de somnis, deia el següent. Els somnis són testimonis d'experiències inaventum. Remeden a relacions sincròniques entre perseguidors i perseguits en l'execució del terror. Així semblen retrats cíquics interns en contrast amb les numeroses imatges de pel·lícules, fotografies que ens han arribat a l'exterior. Els somnis il·luminen l'estat dels perseguits pel terror i, per cert, amb més claritat del que pugui fer cap imatge exterior. Aquestes paraules de Koselig són unes paraules d'un text que fa a partir de l'obra de Charlotte Everat, que es diu El Tercer Reich. Aquesta obra es va publicant als anys 60, l'any 66, i Koselig després escriu sobre el somni i el terror i aquest text ha servit de píleg, per exemple a la visió francesa, el text de Koselig, és una píleg, però si el vol llegir en castellà el pot trobar en el llibre de Koselig Futuro Passada. En el llibre de Koselig, hi havia una col·lecció de somnis. Entre 1933 i 1939 Charlotte Everat, escriptora, periodista i traductora alemanya, ha plegat els somnis d'unes 300 persones. Somnis que eren de tot tipus de gent, de veïns, de senyores de fefeines, de la modista, de la seva tia, de la metge, de gent jove, gent que no era jove, sense dir-los, aplega el somni, sense dir-los quin és l'objectiu que persegueix. I no només els va col·leccionar, sinó que també els va salvar, els va enviar en forma de cartes, com si fossin cartes personals, a diversos països i després, quan va marxar d'Alemanya l'any 39, va recuperar aquestes cartes i, a més a més, estava tot disfressat, és a dir, si havia sortit amb gèvils en el somni, era el tio papet, és a dir, estava canviat per un llenguatge familiar de cartes. No els publicà en forma de llibre fins a l'any 66, com us deia, si bé l'any 43, una revista nord-americana, Freewall, va publicar-ne uns quants. Sense cap, podríem dir, sense cap repercussió. És, posteriorment, quan es publica en forma llibre a Alemanya i en traducció després a Estats Units, quan el Bruno Vettelheim posa el prolec i si en castellà no hi ha manera que ho vulgui introduir, però t'ha traduït en francès, t'ha traduït en itàlia. A l'edició francesa el prefàcil la fa Martín Leibovici i la Pila, que és el coser, bé, en el llibre de la Charlotte Verat, aquests somnis són tractats com a testimonis d'experiències i diuen, no s'havíem de perdre. El dia que jutges aquest règim, com a fenomen històric, es podrien tenir en consideració, perquè semblaven estar plens d'ensenyaments sobre els efectes i els motius dels essers els quals els havia inserit com a petits engranatges en el mecanisme totalitari. Aquesta, diguem-ne, enquesta unírica proporciona, en paraules de la seva autora, una sismografia íntima de l'Història del Tercer Reich. Possiblement per això renunciar conscientment a interpretar-los des de la psiquenàlisi. Fundamentalment, perquè, com a bona amiga de l'aren, fundamentalment perquè la xarxa categorial fruidiana deixa de ser valida en situacions excepcionals, com va observar també el mateix Coselec. En una imaginària escala de racionalitat històrica els somnis es trobarien a les gloes més baix, però de fet testimonien una inevitable efecticitat del fictici, que els historiadors no haurien de renunciar a ocupar-se. La documentació d'aquests somnis representa per als historiadors del Tercer Reich, diu Coselec, una font de primera categoria. De fet, els somnis relatats obren visions que els diaris personals sovint no deixen veure. A més, tenen un caràcter exemplar per tots els aspectes de la vida quotidiana en què penetren les onades de la propaganda i del terror obert, latent o anticipat, els somnis d'abans del 37, la majoria. Si llegiu els somnis, veureu que hi ha una mena d'anticipació del que ha de passar, que és que fa impredió. La motivació de col·leccionar aquests somnis va ser a plegar proves contra el nazisme, testimoniant la manera en què la dictadura malmanava les ànimes. Bé, citarem un tercer, dos somnis. Un metge a l'any 34, diu el metge. Després de la consulta, cap a les 9 del vespre, en vull tombar el sofà amb un llibre sobre Matias Grineval. Quan de cop i volta la meva habitació, tota la casa queda sense parets. Aterrit, mira el meu voluntat, tots els habitatges fins allà on puc veure estan sense parets. Sentobremar un altaveu. I l'altaveu diu, per decret, es suprimeixen totes les parets des del dia 17 d'aquest mes. Un altre somni, en aquest cas, és un advocat joeu. Diu, hi ha dos bancs en el dia Garten, estem parlant de Berlín, un de color verd normal, l'altre groc, els joeus només es podien asseure en aquest, i entre els dos una paperera. A la paperera hi ha, en penjo, un cartell al coll, com el que porten a vegades el sexe, però també com el que porten per ordre de les autoritats els violadors de la raça, entre cometes, i el cartell diu, si fa falta, deixo lloc el paper. Amb dos relats són textos de ficció, gairebé es poden llegir, com diu Verat, com a relats operàbles de l'estil de les de Kafka. La ficció, en aquest cas, també apunta al fàctic. Són somnis, crec que jo he dit això de perseguits, però també dels que volien adaptar-se, però no podien. Podríem dir, es poden entendre característiques del que era el règim nazi, o l'estat totalitari. Per exemple, podem entendre l'emmodiment com a signa distintiu de l'estat totalitari, i, alhora, com havia de supervivència en el somni de la senyora de neteja, que és l'últim somni que us llegiré, la senyora de la neteja diu, vaig somiar, que somiaven rus per precaució, i afegeix, no ser rus ni parlar-ho amb somnis. Per tal que no entendrem a mi mateixa, ni que ningú m'entengui en cas de dir alguna cosa sobre l'estat, perquè això està prohibit i ha de ser denunciat. Podríem dir, l'experiència més subjectiva, la més fosca, sembla il·luminar alguna zona quan troba una forma o troba la forma de la seva transmissió. Bé, en començar aquesta presentació, deia que potser ens cal tractar de menjar categories com experiència, subjectivitat, més enllà de les tentatives de reduir el seu significat en nocions com ara vivència, immediatesa, transparència. És possible que puguem considerar que el treball oníric proporciona una formulació d'aquelles engoixes i premonicions subjectives davant dels fets de caràcter inèdit, encara que gairebé imperceptibles han estat de vigília. Així, com també podem pensar, que lluny de la immediatesa de la transferència i gràcies a la imaginació, algunes obres literàries aconsegueixen transmetre experiència subjectiva i donar sentit i profunditat a l'ocorregut en la seva specificitat. Potser per aquest motiu ara invascriure aquelles cèlebres paraules, cap filosofia, anàlisi o forisme per profund que siguis pot comparar en intensitat i riquesa de significat amb una història ben narrada. Moltíssimes gràcies, Fina i Manuel, tots dos. Tenim 20 minuts per obrir el debat, per conversar, per xerrar, abans de passar la propera presentació. Xicaus, Animo, si algú té alguna cosa a dir. Bueno, a ver si de lo que entendí, porque estamos descifrando y va el tema de que quiero decir que me pareció muy interesante la de Imanol, y con lo que hablamos en la mañana con Susana del tema de la actualidad de la voz, lo comentó también Paola, acá del público, y cómo terminar con la presentación de Nacine de Virules. El tema no solamente de la voz y la gestualidad, y eso se presenta también en el segmento este de bomba, de abran bomba, de los idiomas, que él cambia de idiomas mientras habla, y cuando quiebra bomba y para poder acordarse cambia el idioma que està parlant. Y hay muchos momentos en el que... Lanzmann, el tema de los idiomas en el trabajo de Lanzmann, está muy destacado además, y me gustó de lo que pude captar del catalán. También es eso, el sueño que no se permite soñar ni se necesita otro idioma para soñar inclusive. Bueno, es el tema de los idiomas que está muy presente ahora también en esta conferencia, estamos hablando en muchos idiomas y tratando de encontrar un lenguaje para definir todo este tema del testimonio y de la forma en que se presenta. Y bueno, me gustó, para mí fue algo muy interesante ver desde la mañana a través de tu intervención y con el sueño, con el colmo, de ni siquiera soñar en un idioma, no solamente dar un testimonio en un idioma. Y nada, los idiomas se me pareció como algo muy interesante que es junto a todo este día, el tema de los idiomas. Muchas gracias. Me hiciera pensar... Estoy leyendo un libro de Daniel Heller Rosen, que se llama Lenguas Oscuras. Daniel Heller Rosen siempre escribe libros magníficos y este libro... está basado en una idea muy sencilla y como siempre son las grandes ideas, es que las lenguas a diferencia de todo lo que pensábamos nos han enseñado las filosofías del lenguaje, las teorías del lenguaje, no tiene que ver con la intercomunicabilidad. Nosotros normalmente cuando queremos o queremos ver si existe el lenguaje, hacemos la prueba de la comunicabilidad, o sea compartimos un lenguaje para referirnos a la misma cosa. Por esa razón sabemos no hay un lenguaje privado porque incluso cuando el niño define su lenguaje secreto privado tiene que encontrar un código para traducirlo al otro sidó. Entonces la intercomunicabilidad es la base del lenguaje y por suerte tenemos el magnífico trabajo de nuestros intérpretes ahí al fondo y quiero agradecerle su trabajo mercurial muy importante. Bueno, estamos acostumbrados a esta idea, pero la idea de Henry Rosen es decir, quizás él sea el contrario, hay una oscuridad de las lenguas que nos pone en presencia de lo que es la lengua o el lenguaje más bien cuando no hay traducción. O sea, el sueño de este ruso, eso es un lenguaje, no sabemos de lo que habla, no sabemos cuál es el mundo que abre, pero lo que sabemos es que eso es un lenguaje cuando hacemos la experiencia de la resistencia del lenguaje, de algo que no se abre, es mi experiencia con el catalán, cómo puede ser tan cerca y no termino de acceder y todas esas cosas que quizás en una época caracterizada por la idea de intercomunicabilidad total de que todo sea igual y que todo sea fungible y tenemos que todo debe ser en lenguaje formulario defender la resistencia de la singularidad que no es un obstáculo al hecho de compartir. Eso creo que es un algo de muy importante para rescatar en particular modo parte de lo que estamos tratando aquí, que es la cuestión de qué es lo que compartimos frente a las experiencias en primera persona de la violencia. Tampoco está en el cabelo que es Polacoidis, que está indicado a alguien del público, pero lo menciono para que lo busquen ahí. Sí, las palabras son cosas como nos enseña la lengua hebraica, ¿no? La Vargo. Bueno, muchas gracias. Estoy bastante contento de haber podido asistir a esta conferencia y de hecho tengo muchas preguntas. Voy a intentar hacer una que más o menos atraviese amb las presentaciones. Mi pregunta va a ser sobre la historia. Después, la literatura testimonial me parece que de alguna manera visualiza un rumor, tal vez, sobre una crisis del concepto humano o una crisis de lo humano, ¿no? Quiero decir un concepto humano justamente para establecer no una naturalidad sino una construcción, ¿no? Que tal vez podríamos remuntarnos incluso a la idea. Bueno, vaya pregunta. Bien, yo creo que si hay crisis de lo humano es de un determinado concepto de hombre mayúscula y no sé cuántas cosas más. Cosa que no lamento que esté en crisis. Pero lo que me parece que realmente entró en crisis y hemos fingido que no había ocurrido con los hechos del totalitarismo si hablamos de esto. Es el hecho de que lo que ha sido nuestra tradición moral no ofreció resistencia alguna, más bien se comportamos si fuera mantequilla y se pasó de no matarás al matarás, etc. Y en cuanto fue derrotado el nazismo por poner el ejemplo de un nazismo se han rehabilitado las mismas categorías como si no hubiera ocurrido nada. Lo que yo creo que hay que pensar es cuál es el contenido, por ejemplo, de la responsabilidad política. Si solo somos responsables de que ello está bajo nuestro control pues fácilmente podemos dormir tranquilos porque prácticamente si no somos de la ansiedad cartesiana no hay nada que esté bajo nuestro control. Es decir, que ahí hay que pensar en otro contexto. Es decir, que yo diría que hay algunos, si se puede pensar hay algunos intentos de repensarlo humano, en minús con la en este caso, pero los textos que escribió Judith Butler en Precarious Life de 2004 o 2005, ahí hay un intento de pensar lo humano vinculado a la vulnerabilidad, a la precariedad, uno puede estar de acuerdo o no, pero ahí hay una tentativa. Y respecto a la historiografía, creo que efectivamente hay un historiador francés, François Artoc, que lo que habla es de cambio de régimen de historicidad, habla de presentismo en una forma un poco apocalíptica, pero en todo caso podríamos decir que tampoco es nada grave que el modelo, digamos, de simonónico de historiografía haya entrado en crisis y que hagamos la historia del presente. Ya la hacía, como dijo en una ocasión, Carlos Ginsburg. Ya lo hacía Tucidis. No es necesario que el historiador sea muy posterior. Hay que pensar entonces en categorías que el papel juega en categorías como el anacronismo, el entreguerrancier, y el mismo Didiu Berman a trabajado. Pero yo pienso que no hay que alarmarse, hay que alarmarse más por cómo lo que son nuestras categorías morales o éticas, no resistieron el embate y se han rehabilitado como si nada hubiera ocurrido y en nombre de ellas se critica lo ocurrido. A mí siempre me ha sorprendido profundamente esto. Lo interesante si retomamos esa distinción manistotélica entre poesía y historia es que nos permite pensar de manera renovada la relación de la realidad y de la posibilidad. Y quizás de la necesidad también de la posibilidad. Estas dos categorías, depende qué superioridad otorgamos a uno o al otro. Si nos hacemos historiadores de presente y en este sentido retomamos el sentido originario de la palabra historia, porque el historiador en el sentido griego era contemporáneo de los hechos. Historein quiere decir ser testigo. Eso es el sentido que da erródoto a sus historias cuando la análisis como la descripción, por ejemplo, de la marcha de los 10.000 describe la contemporáneidad del testigo ocular de los eventos que ocurren, la superioridad de la contemporáneidad. No nos parece tan absurdo hacernos historiadores del presente, pero si tomamos en cuenta la importancia de esa distancia, ¿para qué? Para encontrar de nuevo un sentido de lo que nos determina y de lo que queda indeterminado. La gran enseñanza de la historia es eso que nos muestra, por un lado, lo que nos determina y lo que en este sentido es inescapable y por otro lado es tomar un certo sentido de lo que no es determinado porque fue contingente. Cambió regímenes de temporalidad, regímenes de pensamiento, regímenes de percepción, de perceptibilidad y en este todo lo que nos ayuda a jogular estos dos ejes, estas dos fuerzas, creo, es fundamental, que sean los historiadores, que sean los poetas y escuchamos, por ejemplo, ahora, cómo los poetas no pueden ayudar en hacer oso. Es fundamental para relacionarnos, no sólo al presente sino al futuro, abrir otras posibilidades del futuro que no sean un futuro precisamente de la germana i, com deia Kant, o sea, de una emocionalidad, de la fantasía, sino más bien de una fantasía que inventa otros posibles o que inventa a partir de lo que parecía imposible ahora otras formas de actuar. Si me permito, me gustaría hacer una pregunta con respecto a esta idea de imaginación, porque estaba muy de acuerdo con todo este desarrollo a partir de, por un lado, el giro subjetivo, o sea, volver a la dimensión de la primera persona que tiene un eco también con otras tradiciones filosóficas importantes como la fenología, por ejemplo, de la que Hanabén también herede de una cierta manera, sino que sea una suerte de justificación de las historias pequeñas individuales, lo que vemos hoy, toda la política identitaria. En nombre de mi referencia voy a luchar para reconocer mi irreducible individualidad y incluso las guerras de las heridas. ¿Quién sufrió más? ¿Y quién puede pedir las compensaciones para las heridas más profundas? Bueno, si dejamos de lado eso y tratamos de pensar este giro subjetivo, me gustó mucho la crítica del autoritarismo, del voluntarismo, que son dos cosas distintas. El subjetivismo no implica necessariamente un voluntarismo al contrario. ¿En qué sentido la imaginación, como la plantea Agent, se puede pensar todavía a partir de un humanismo aristotélico o kantiano? A mí me parece que la operación que hace Agent es una transformación o la lectura tan parcial de Kant, que yo no reconozco Kant, y quizás prefiero la versión areniana, pero me parece irreconciliable, porque Kant no dice, me pongo en la piel de un otro. Dice pensar en Andanstadt en el lugar de cualquier otro, y eso es muy distinto, pensar en la piel del otro y ponerme en lugar de cualquier otro. Eso ahí vemos la gran diferencia entre las dos opciones. En el caso de Aren hay que decir, pienso yo, dos cosas. Una, que su reflexión sobre la imaginación jamás la acabó, murió antes. De forma que hay todo tipo de especulaciones sobre cómo hubiera acabado escribiendo la parte de la vida del espíritu dedicada a la imaginación. La otra cosa que hay que decir es que Aren no es una filósofa sistemática ni es una pensadora académica, sino que es una entusiasta del reciclaje. Y entonces toma de los autores aquello que le interesa, y los cantianos se ponen las manos en la cabeza, conoce bien a Can, porque es uno de los autores que conoce bien. Pero no solo lo hace con Can. Dicho todo esto, yo me salta un fragmento, pero me ha parecido que era un poco abstruso, pero Aren lo que hace es citar toma de Can el juicio reflexionante y dice, utilizando las palabras de Can, aunque luego las modifica reciclando, que la idea de este juicio reflexionante, que es un juzgar lo particular sin criterios establecidos, por decirlo así, que la única forma de poner a prueba nuestro juicio subjetivo en este caso es no ponerse en el lugar, en la pied, sino juzgar mi propio juicio a partir de los otros posibles puntos de vista que dice ella que yo pueda tener. Con lo cual dice, al juzgar, elegimos compañías y creamos la humanidad en el sentido de a quién tomamos, qué perspectivas tomamos en cuenta para juzgar el propio juicio. De todas formas, insisto, es un texto que es muy sugerente. Yo creo que, a pesar de que sea un Can reciclado, es más Can que la Aristóteles o la Frónesis, que algunos quieren acabar la obra inacabada, pero bueno, en todo caso. Pero a mí me parece que sí que es interesante esta idea de que la imaginación nos permite representarnos, o hacernos presente, perspectivas que no tenemos. Y en este sentido, digamos, no es una empatía, no es que yo sienta con, no es que tomo una perspectiva, casi que imagino, en el mismo espacio, digamos, una perspectiva sobre el mismo tema o sobre la misma situación vista, desde otro punto de vista, que me sirve para juzgar mi juicio, no para comprender al otro. Sento mucho tener que... para esta debate tan interesante, quizás puedas preguntar luego, pero tenemos que dejarla ser a la 7, así que pedimos a este Reshalet Gers que se junte, Emanuel se queda aquí conversando con ella, y una vez más, muchísimas gracias a los dos por esta charla tan interesante.