 1. Orien vapautuminen Pohjois-Amerkassa. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittaa tuoksesi vapaa ehkäiseksi menee osoitteisena LibriVox.org. Nukjana Antti Peräla, pvv.ecadion.fi Orien vapautuminen Pohjois-Amerkassa kirjoittanut Aleksandra Kliippenbeek. 1. Osa. Tämä lyhyt esitys Orien vapauttamisesta Pohjois-Amerkan yhdysvalloissa on kirjoitettu siinä toivossa, että se voisi olla lukemisenä varttuneemalle nuorisolle sekä kansanopiston oppilaille heidän harjoittaessaan historian opintoja. Jos se, niin puutteellinen kuin se onkin, voisi jossain määrin herättää myötä tuntoisuutta niin hyvin yhtä maailman historian merkillisimpää tapahtumaa, kuin niitä aatteita kohtaan, jotka siitä saivat eloa, olisi tarkoitus täydetty. Lähteinä on käytetty. American Polities by Alexander Johnston, Act of the Anti-Slavery Apostles by Barker Pittsburgh, Anti-Slavery Reminances by Elizabeth Boffum Chase. Sen ohessa suusanalisia ja kirjallisia tiedonantoja useilta vielä elämiltä orjuuden vastustajilta. Jokaisessa jalossa aatteessa on kehoitusta hyvää. Senpä tähden sen historia yhä edelleen vaikuttaa jalostuttavasti ihmiskuntaan, vaikka se tarkoitusperä, jota vartan työskenneltiin, jo aikoja sitten olisikin saavutettu ja vaikka aate on taistelut epäkohtia vastaan, jotka ovat vallinneet ainoastaan muutamissa kantakunnissa. Jos kohta orjuutta meidän maassamme oli olemassa ainoastaan hyvin pitkiä aikoja sitten, eikä siis mitään työtä semmoista epäkohtaa vastaan olla tullut kysymykseen uudempina aikoina, on kuitenkin meille valaisavaa tutustua siihen suuremmoiseen ja mahtavaan kamppailukseen, jonka jalot miehet ja näiset amerikassa taistelivat orjain vapauttamiseksi isäen maassansa. Se on tosin paljastava, mitä hirveimpiä siveellisiä hairahduksia, joihin saattaa joutua syypääksi kansakunta, kun se luuloteltua hyötyön varten rohkeena ja ruvetan nukuttamaan omaa oikeuden tuntoansa. Mutta se on samassa osoittava meille, mitä kansa voisi tehdä omaksi parannukseksen, kun kaikkisen siveydelliset voimat herätetään taistelemaan oikean ja hyvän puolestaan. Kuten tunnemme, tulivat pohjoisamerikan erämaatraivatuiksi viljellykselle englantilaisten protestanttien, niin sanottujen puritaanien kautta, jotka 1500 ja 1600 luvilla lähtivät pakoon niitä vainuuksia, joiden alasinähän olivat omassa isämaassansa. Uskoansa heivät tahtoneet kieltää, vaan lähtivät mieluummin ulos pauhaavalle valtamerelle ja pystyttivät majansa erämaihin, joissa petoheläimiä ja vihollisia indiaaneja villitsi heidän ympärillä. Siellä rakensivat he ensiksi haenaisia kyljä, jotka sitten minkä voivat kukoistaviksi siirtokunniksi ja nykyhetkeen saakka ovat säilettäneet leiman perustajensa uskaliasta, toimeekkaasta hengestä. Eri siirtokunnat tekevät vuonna 1643 sopimuksen, jonka kautta he yhtyyvät vapaasen valtioliittoon, joka sai nimekseen Uuden englannin Yhdysvallata. Nämä olivat toista sataa vuotta edelleen englannin alusmaina ja maksoivat mm. ruunsaat verot, mutta kun alituisten sotien kautta englannin valtiovelka alinnomaa kasvoi, kieltäytyy sivät siirtokunnat suorittamasta veroa. Tämän johdosta syntyy niiden ja mm. kesken sota, joka päättyy siihen, että siirtokunnat irtautuivat englannista ja muodostivat 1783 itsenäisen tasavallan, jolle tuli nimäksi Pohjois-Amerikan Yhdysvallat. Tämän vapautusodan perästä uusi tasavalta nopeasti vaarastui väkiluvun ja varallisuuden puolesta. Uudis asutusten ja valloituksien kautta voitettiin joukko uusia alueita ja yhä enemmän siirtokuntia yhtyy liittovaltioiden. Tässä oli pienkin 40 eri valtiota, jota kutakin hallitsi lainsäädävä kokous. Liittokuntaa, eli unionia, hallitsi kolmeksi vuodeksi valittu presidentti yksissä neuvoin, niin sanotun kongressin kanssa, johon kaikki valtiot lähettivät edusmiehensä. Mutta vaikka valtiot ulkonaisesti muodostivat yhden kokonaisuuden, löytyy paljon erilaisuutta niiden asukkaiden kesken. Pohjoisten valtioiden väestö oli melkein siltänsä syntyy perää englannista ja muista sen sukuisista moista. He tunnostivat protestanttista uskoa, olivat uutteria ja toimekkaita. Heitä elähytti luja vapauden tunne, jonka olivat perineet esi-isiltään ja jonka heidän tottumuksensa itsehallintoon ja omaan apun oli kasvattanut ja kehittänyt. Eteläisten valtioiden väestöpäin vastoin oli suuremmaksi osaksi syntyänsä katolilaisista kansoista etelä-euroopassa. Olivat mukavuutta ja yleisyttä rakastavia, kammoivat töitä ja puuttuivat sitä, pontevuutta ja vapauden tunnetta, josta pohjois-valtioiden asukkaat olivat tunnetut. Nämä erilaisuudet ja eroitus ilman alassa oli myös vaikuttanut suuden eroavaisuuden elatustavoissa pohjan ja etelän välillä. Edellinen rupesi maanviljelykseen, käsitöihin ja tehdasliikkeeseen, jotka antoivat työtä vapaalle työvään luokalle. Jälkimmäinen elätti itseään sokeriputken, riisin ja kuuvillan viljelyksellä suurilla ninsanatuilla planta-keillaan, eli maatiloilla, jossa työt tehtiin neigeri-oriain kautta. Oriutta oli löytynyt jo amerikan siirtokuntien aikaisimpina päivinä kaikissa osa-valtioissa, vaitsi massat sysetsissä ei. Se oli ilmestynyt inhoittavana kasvannaisena tuohon nuoreen ja voimalliseen kansaan ja englannin laki olisi tunnustanut oikeutetuuksiin. Vähitellen olisi kuitenkin tullut lakkautetuksi ohjojoen pohjoispuolella olevissa valtioissa, ja tämän niminen valtio oli edelleen kauan aikaa rajana vapaiden valtioiden ja orjevaaltyöiden välillä. Asian kantalienejä tullut lain kautta vahvistetuksi vuonna 1808. Etelässä sitä vastoin levisi orjalaitos yhä suuremmalla vauhdilla, mikäli puuvilla teollisuus kehittyy. Alin omaa muistutettiin, minkä suuren voiton tämän järjestelmä saattaa maalle sekä tuon suorannaisen rahaa tuottavan afrikkalaisen orja-kaupan, että myöskin sen äärettämän työvoiman kautta, jonka orja toivat maahan. Parveltiin, että ilman tätä työvoimaa maanviljeliys- ja teollisuus olisi joutunut häviön etelässä, jossa kuuma ilmanala mukateki kaiken työn valkoihoisille ihmisille mahdottomaksi. Hustan työvään käyttäminen muilla kuin orjuuden perustuksilla olisi ollut maanomistajain perikato, sillä ne kerit tekivät sekä peritystä tavasta, että ku muuden tähden niin hidaista työtä, että heitä emillään mokomin voinut palkita samojen periaatteiden mukaan kuin valkoisia työläisiä. Niin puhuvat orjuuden puolustajat ja heitä oli valitettavasti paljon. Mikä alennuksen syvyys toiselta puolen ja tirannihus toiselta tässä järjestelmässä lepasi, sitä saattavat tuskin aavistakkaan ne, jotka eivät ole nähneet sen vaikutuksia läheltä. Orja oli lain mukaan kalu eikä ihminen. Hän ei voinut ostaa, myydä tai omistaa mitään omassa, vaan ainoastaan herrasa nimessä. Hän ei voinut esiintyä todistajana tai itse ajaa asiansa oikeudessa. Hän oli kieletty lähtemästä ulkopuolelle herransa maaluetta. Hän ei saanut kantaa aseita, ei ratsastaa, ei oppia lukemaan, eikä kirjoittamaan. Hänen täytyy matkustaa eläinvaunuussa rautatiellä ja jos hän oli kristitty, istua eri penkissä kirkossa ja käydä herran ehtoolliselle erityisellä alttarilla. Isännän velvollisuus oli ainoastaan antaa orjalleen vissimäärän ruokaa ja tarpeellisimman vaatetuksen, eikä hän saisi pitää hänä työssä enemmän kuin 15 tuntia vuorokaudessa. Mutta kaikki lakimääräykset tässä kohden olivat aivan hyödyttömät, sillä ne eivät mitattomiksi sen kiellon kautta, ettei orja saisi esiintyä todistajana. Isäntä saattoi rangaista orjaa mielensä mukaan. Tavallisin rangaistus oli ruoskiminen. Sitä vastaan käytettiin harvoin sakkoja tai vankeutta, koska tämmöinen rangaistus olisi koskenut isäntääkin, jonka umaisuutena orja oli. Ei edes todellisista rikoksista orjan puolelta käytetty muuta kuritusta kuin ruoskimista, mutta sitä julmemmasti tätä toimitettiin. Ainoastaan, jos orja siinä heitti henkensä tai joutui raaja rikoksi, voitiin omistaja tuomita edesvastaukseen, nimittäin valkoisen miehen ilmiaimostoa. Mutta semmoisissakaan tiloissa ei rangaistus ollut erittäin ankara. Ken esim murhasi toisen miehen orjan, suoritti sakkoa omistajalle 500 dolaria, soluissa noin 2500 markkaa, ja sillä oli hän sovittanut rikoksensa. Mutta kovin ankaraasti oli sitä vastoin jokainen kielletty opettamasta orjaan lukemaan. Useimmissa valtioissa rangaistin tämän kiellon rikkominen 1a-2 kuukauden vankeudella. Pohjois Karolinassa oli vielä 1844 voimassa laki, joka rankaisi sen, ken antoi orjalle kirjan tai asetuksen, tai kun opetti häntä lukemaan, 39. parilla raikpoja, jos lainikkoja oli vapaan eekäri tai kahdellasadella dollarilla, soluissa noin 1000 markkaa, jos hän oli valkoinen mies. Koska, sanottiin laissa, orjan opettaminen lukemaan ja kirjoittamaan, saattaa heitä tyytymättömäksi kohtalonsa, ja yllyttää heitä kapinaan. Ken piti piilossa painuttaa orjaa sai 3-7 vuoden kuritusvankeuden, ja ken suu sanalla tai kirjamellisesti kehoitti orjaa kapinaan, rangaistiin viiden viiva 21 vuoden kurituskuoneella. Lopulta kovennettiin nämä lait siihen määrään asti, erittäinkin etelässä, että ei kenenkään isäntä saanut vapauttaa orjaansa ilman oman valtioensa lainsäätävän kokouksen lupa. Kuoleman rangaistus määrättiin sille, joka esitelmäin tai lentokirjan kautta huomautti orjaa heidän alhaisesta tilastaan. Vieläpä Saarnattin, joissa orjuutta kuvattiin syynkässä valossa, saattuivat tuottaa tekijälle, mitä on karimman rangaistuksen. Vapautettuja orjaa pidettiin useimmissa valtioissa kiellettynä tavarana. Lain mukaan olivat he heti pantavat kiinni ja uudestaan myytävät. Muutamissa valtioissa he tosin saivat oleskella, mutta heidän asemansa oli mitä ilkein. Kaikki heitä halveksivat, ei heillä ollut kansalaisoikeutta, he eivät saaneet esiintyä vieräsmiehinä, eivät kantaa aseita, ei mennä naimisiin valkoijoisen kanssa, käydään ainoastaan huonoimissa vaatteissa, eikä kokoontua jumalan palvelukseen, auringon laskettua. Väänlaskussa arvosteltiin neekerit siten, että kolme viides osa valkoisia vastasi neljä viides osa mustia. Tuo häpäällinen järjestelmä oli siihen määrään sokaissut Amerikan muutoin niin oikein ajattelevan ja vapautta rakastavan kantan, että uusia lakeja orjuudesta ehtimiseen saatiin aikaan lakeja, jotka kokonaan poikkesivat näissä itseään hallitsevissa valtioissa olevasta vapaudesta ja joista toinen oli toistaan julmeempi, tirannillisempi. Niin oli asian laita erittäinkin etelässä, jossa nämä lait viimein kaikkiailla tekivät sordoa sille kokous- ja painovapaudelle, joka yleisesti vallitsi maassa, mutta kaikkien hirvittävintä tässä järjestelmässä oli, että se vähitellen myrkytti kaikki uskonnolliset ja siveelliset käsitteet. Kirkkosuojeli orjuuttaa. Papit olivat sen innollisemmat puoltajat. Heivät ainoastaan itse pitäneet orjaa, vaan puolustivat tätä järjestelmää raamatun perustuksella. Pyhässä raamatussa on orjuus sallittu. Kainin jälkeenläiset ovat määrätyt ikuiseen orjuuteen. Orjuus on neikerille terveellinen laitos, koska musta ihmisrotu on ala ikäinen, vapauten kelpaamaton ja koska jumalaisen ikuiseksi on määrännyt valkoisen drodun alamaisiksi. Joseph Vaughan, tunnettu sarna mies Myjorkissa, sanoi, että jos hän kättänsä kerran liikuttamalla voisi vapauttaa jokaisen orjen maassa, hän ei liikuttaisi sormen päätäkään. Tohtori Joel Parker, Filadelfiassa, selitti, että ei orjuus tuottanut mitään muita haittoja kuin semmoisia, jotka ovat poistamattomat kaikista muistakin olosuhteista yhteiskunnan ja perheen elämässä. Kunnioitatut Papit ja Piispat julkaisevat saarnoja käytettäväksi kodeissa, joissa orjaa piirtään ja näissä saarnoissaan he, nojautuen raamatun sanoihin, kehottivat orjaa nöyryyteen, kärsivällisyyteen ja alamaisuuteen. Ei kenkään kristitty, sanotaan muutamassa tämmöisessä saarnassa, uskalta ne väittää, ettei orjuus ole jumalalle mieluinen laitus. Erässä toisessa sanotaan orjalle, niin rangaistukset, joilla isäntasi sinua kurittaa, sinä joko kärsit syyllisenä tai syyttämästi. Jos olet syyllinen, niin silloin on ankarin rangaistus oikeaa. Jos olet syytön, niin joko olet sinä tehnyt jonkun muun synnin, josta jumalla nyt antaa sinun kärsien rangaistusta, tai ehkä huomaan hän sen sinulle hyödylliseksi, että saat kärsiä paljon täällä maan päällä. Eikö sinun tule olla kiitollinen hänen huolenpidostaan, joka antaa sinun kestään rangaistuksessa täällä maan päällä, jotta sitten pystyisit astumaan hänen valtakuntaansa kuolemasi perästä. Pohjoismaisissa valtioissa vaikutti tämmöiset opit inhoittavaa ulkokultaisuutta, sillä siellä kehotettiin lähetyssarnaajia levitämään kristinoppia oriissa ja kääntämään heitä siihen, arvattavasti koska isännät huomasivat, että orjat kääntymisensä perästä tulivat raittiimmiksi, ahkerimmiksi ja nöyremmiksi. Etelässä oltiin suorempia. Siellä oli useimmissa valtioissa kristinuskon saarnaminen orjille kielletty. Millainen oli nyt tämmöisissä oloissa orjaintila? Oriuden puolustajat sanoivat, mustilla on paljon parempi nyt, kun jos he olisivat vapaita. Heidän ei tarvitse pitää huolta huomispäivästä, mikä olisi vasten mielistä heidän lapselliselle ja kevyt mieliselle luonteelle. Useimmat isännät ovat hyviä, päinomastaan poikkeuksittain on huonoja olemassa. He pitenevät orjean paremmin kuin monimuupalvelijoitaan. Orjilla ei ole mitään hätää, ja jos he saisivat vapautensa, heivät ymmärtäisi panna siihen arvoa. Totta on, että orjus moniaalla ilmestyi miedoimassa muodassaan erittäinkin pohjoisemmissa seuduissa, joissa Pellon viljelys oli pää elinkeinona. Jos isänta oli hyväluontoinen mies, tyytyi hän vähitellen kasvavaan tulon, eikä pakottanut orjaansa Jurmaan työhön. Hänen puolisonsa otti huostaansa naiset ja lapset, neueheita ompelemaan ja lukemaan, antoi heille opetusta kristinuskossa, istutti heihin rehelisyyttä, raittiutta, siveellisyyttä. Isäntäväki kehoitti orjaansa pitämään avio liittoa pyhänä, hoitamaan lapsiansa hyvin ja harjoittamaan kristillisia hyvätä. Herran ja palvelijän väli oli niin isällinen ja kaunis, että ken sitä näki, melkein mieliyhtyä, orjuiden puoltajaan kiitos puheisiin. Mutta tämän liikuttavan kuvan takana se ei se ole kauheaa kummitus, ja se kummitus oli laki. Niin kauan kuin laki piti kaikkia näitä ihmisolentoja, joiden sydämät, sykkivät ja tunteet elivät, ainoastaan monen kalunna, jotka olivat isännän omia, niin kauan kuin hellimmänkin isännän erehtys, ymmärtämättömyys, onnettomuus tai kuolema saattoi minäpäigänä hyvänsä vaikuttaa, että heidän täytyy vaihtaa hellästi hoiväältu ja surut on elämä semmoisen, jossa toivoton kurjus ja raskaamman työn rasitus odotti, niin kauan oli mahdollisimman toimittaa mitään pysyväistä hyvää orjuuden järjestelmän vallitessa, mutta valonkohdat eivät liian olleet niin yleisät kuin orjuiden puoltajat väittivät. Päinvastoin olivat ne poikkeuksia, joiden rinnalla kurjus sitä elävämpänä pisti silmiin. Joka kaupungissa, joka kylässä pidettiin orjamarkkinoita, jossa isät, ähdit ja lapset myytiin kuin luontokappaleet ja jossa ostain ja kiisteli heitä katsellen. Osta ja avasi heidän suunsa, tunnusteli heidän käsivarsian ja sääriään, enaputteli heitä selkään, aivan kuten hevoshujarit meidän markkinoillamme. Monet naiset pakotettiin kukautumaan hyvin huomattamaan tapaan, jotta halulliset ostajat heihin iskisivät silmänsä. Lapset ristettiin äitiensä syristä ja myytiin neikerin syöttäjille, miehillä, jotka elivät ostavalla pikkulapsia ja sitten muutaman puoden päästä niitä kunnon hintaa myymällä. Näitun vaimon myytiin yhtäänne, mies toisaanne ja molemmat pakottiin tavallisesti uusi omistajan ottamaan uudenpuolisen, heidän vasteiden synnyttämillä se lapsilla kartuttaaksen oma omaisuuttansa. Jos he edellisen palveluksensa aikana olivat säästäneet talteen vaatteita tai muuta kalua, saattui uusi isäntä poistaa heiltä kaikki ja myydä tavarat omaksi hyväkseen. Markkinoilta kuljetettiin myydyt orjat pienissä laumoissa usein mitän kahdittuna kiinnit toinen toisensa kuin eläimet uuden omistajan kartanon. Siellä sunlottiin ne insanottuihin orjakoppeihin, pieniin valkoisiin, katoksen tapaisiin, savilattialla varustettuihin hökkeleihin, jotka olivat vähän matkan päässä isännän talostaan. Yllänsä viheliaiset vaatteet, joita heillä ei ollut aikaa pesemään eikä paikkaamaan, täytyy heidän tehdä työtä auringon noususta, myöhä ja seniltaan saakka, nevaisella riisvainoilla tai poimia puuvillaan hehkuvassa auringon helteessä. Voisitä, joka väsyi, taikka pyörtyi. Voisitä, jonka vasuei osoittanut säädettyä painomäärää, kun päivätyön hedelmä punnittiin. Hänen seljessään oli pien työnnä ja jaan ruoskan veriset jäljet. Kotin tullessaan orja usein oli niin väsynyt, että töintuskin jaksoi valmistaa halvan iltaruhansa, keitetyistä riisistä tai hilloksilla paistetuista käymättömistä maistajahokakuista. Uupuneena heittäysi hän anaslikaiselle kovalle vanhoista puuvilla ja teistä tekemällensä vuoteelle ja uinahti hetkiseen rauhaan alkaaksensa seuraavana aamuna samaa kurjaa elämää uudestaan. Vaikka laissa sanottiin, että orja ei saisi pitää työssä enemmän kuin 15 tuntia, eivät voitonhimoiset isännät pitäneet siitä mitään, vaan pakottivat kiireenä elon aikana väkensötyöhön öisinpäivin, pyhinä ja arkioina. Tähän kiihotti heitä tuo etänä maatilan omistajissa vallitseva kilpailuhalu saada ensimmäisenä elokorjuusa toimituksi. Ylmäverisesti he laskevat voittavansa enemmän, kuten sanottiin, kuluttamalla pian pois väkensä ja sitten uutta ostamalla kuin säästämällä sitä. Tästä tuli, että väkevät miehet semmoisten isentien työssä kestivät 6-7 vuotta, heikommat sitä vastoin ainoastaan pari kolme. Kun nuo ihmisraukat epätoivon partaalla pyrkivät karkuun, käytettiin verikoiria heidän jälkiänsä etsimään. Näitä koiria orjanomistajat pitivät vakituisesti tätä tarkoitusta varten. Ja monen karanneen orjan nuovillit pedot repivät kuoliaksi tai tekivät ikuiseksi raajarikoksi, ennen kuin orjanomistaja ennatti riistää uhrin heidän hampaistaan. Niitä, jotka elävinä joutuivat pakaisin herraensa lua, pidettiin kovin pahasti. Senpä tähden useimmat karkulaisista enemmän valitsivat kuoleman kuin antautuivat herraensa haltuun. Monet herrat myöskin merkitsivät orjansa, estääkseen heitä kaikista pakoyrityksistä. Tämä kävi sillä lailla, että he hehkuvilla raudella polttivat nimensä alkukirjaimet orjan käteen, korvaan tai koskea. Jos miesten kohtala oli kova, niin oli naisten sitäkin surullisemmin. Nuorinnan ollessaan kävivät he tavallisesti kädestä käteen toiselta isännelta toiselle, joka myy heidät jälleen, kereet työnkyllästyö heihin. Vanhoiksi tultuan pantiin he kovaan ulkotyöhön, jossa pian heettivät henkensä kuumuiden ja julmanpitelemisen johdosta. Harvoin saivat he pitää lapsensa, jotka usein kyllä otettiin heiltä pois, päästyön kaikkien ensimmäisestä lapsuuden iästä. Valkoisten miesten rikollisesta yhteydestä nekärinaisten kanssa syntyi kokonainen eri ihmisluokka, joita sanottiin mulla teiksi ja kvadroneiksi, ja joilla oli melkein yhtä vaalia iho kuin heidän isillänsä. He olivat useimmiten erinomattaan kauniita ja sen tähden myöskin hyvin haluttua ja kallisin taista tavaraa. Kauniista kvadroni tytöistä maksettiin 5 000 jopa 6 000kin markkaa, mutta näilläkään onnettomilla ei ollut minkäänlaisia inhimillisia tai kansallisia oikeuksia. Pänvastoin olivat he, varsinkin naiset, puhtaita mustia surkuteltavammat, koska heitä pidettiin, mitä häpehällisimpiä tarkoituksia varten ja patotettiin viettämään elämäänsä pahen palveluksessa. Isännän täydellisesti vastuutan asema orjaansa kohden saikaikenlaisia vallahtomuuksia aikaan ja vaikutti, kuten kaikkinaan ennen tiranius, vaatumusta sen harjoitteissa. Orjaen rääkkääminen, joita isännän lapset näkivät, juurrutti heihinkin julmuutta ja tukehutti kaikkien luonnollisimmat inhimilliset tunteet. Senpä tähden he täysikasvuisina saattoivat katkomistaan katkoa, hellimmätkin perheen sitet, orjaensa keskuudessa. Niin kuin mies joutui rahapulaan, myöhän usein omat orjattaren kanssa synnyttämänsä lapset. Hänen kuollessa on myöhänen poikansa omat sisareensa ja veljensa, jotka olivat ehkä melkein yhtä valkoiset kuin hän ja olivat saaneet yhtä hyvän kasvatuksen kuin hän. Sillä varsin usein tapahtui, että rikkaat miehet antoivat avioliitossa syntyneet lapset kasvaa yhdessä niiden lasten kanssa, jotka orjatarra oli heille synnyttänyt, varsinkin, jos nämä olivat tyttöjä ja kauniita tyttöjä. Nämä myytiin sitten isänsä ja herransa kuoltua suurista summista. Kuinka pitkälle paatumus meni, tuskin voimme tässä kertoa. Hienot vallasmäiset, jotka tänään hartaina istuivat kirkossa, saattoivat huomenna lähettää nuoren orjattaren, vähepäätöisen virheen tähden raakojen miesten ruskittavaksi. Kauppamiehet, joita pidettiin helänneinä, antoivat armotta, arvelemattamyydän velkamiestensa orjat, saalakseen rahansa takaisin. Kuinka oli mahdollista kysyttäneen, että kristitty yhteiskunta saattoi kärsien moista petomaisuutta? Sen voi selittää ainoastaan yhdellä tavalla. Niin pien kuin kansakunta tinkii oikeuden tuntonsa kanssa, ei enää ale minkäänlaisia takia siitä, mihin pohjattamaan syvyyteen se vahipuom voi. Voitonhimo oli ensiksi tuonut orjuuden maahan ja ymmärtänyt maanlakeja ja valtionmuotoa kiertämällä pitää sitä pystyssä. Kun kerran oli leveelle ponulle astuttu, oli myöskin helppoa käydä pidemmälle. Tottumus lievänsi laitoksen luonnottomuutta ja julmuutta. Moni, joka olisi ollut valmis liekehtimään tulisimpaan, harmiin muualla vallitsevan väärynen ja sorran tähden, katseli kylmäkiskoisesti orjuutta omassa maassaan. Jumalliset luottivat raamattuun, siinä hän orjuutta sallitaan. Käytöllisesti viisaat selittivät suoraan, että maanviljelysyjä teollisuus ilman orjitta kävisi mahdottomaksi. Neekerit ovat sitä paitse alhaisempaa rotua, sanottiin ilman mitään inhimillisiä tunteita korkeammassa merkityksessä. Ne epäkohdat, jotka seuraivat heidän asematansa, eivät muka olleet suuremmat kuin ne, jotka seuraivat kaikkia olosuhteita perheen ja yhteiskunnan elämässä. Tähän tuli vielä se seikka, että me ihmiset kaikki olemme aikamme lapsia. Sen tähden käsitämme yhteiskunnan ilmiöitä ympärillämme oman aikamme tajunnalla. Mitä tämä pitää oikeana, se on myöskin oikea joukkojen silmissä, kunnes ihmiskunnan etenevä kehitys huopi esiin edistüneemmän käsityksen oikeudestaan. Tästä syystä on kaikki näistä valtaa alussa katsottu oikeaksi, vieläpä Jumalan tahdon ilmaukseksi. Muutakin, jota nyt pidämme luonnottomana, kuten esim Patricion ja Läänitysherran valtaa, on aika nansa arveltu luonnonjärjestykseksi ja Jumalan tahdoksi. Sama oli laita Amerikassa orjanomistaan ja valtaen nähden. Tätäkin pitivät enemmän täydellisesti oikeutettuna ja niin pitkälle mentiin, että niitä, jotka uskalsivat noussua lausumaan sanansa sitä vastaan, syytettiin Jumalallisen maailmanjärjestyksen mullistamisen yrityksestä. Onneksi oli kuitenkin Amerikan kansan ylin vielä myrkystä vapaa. Oli kaikkina aikoina pieni ihmisparvi olemassa, jotka tarmonsa takaa vastustivat orjuutta ja niiden luku kasvoi varmasti vaikka hitaasti. Kuten jo mainittiin, oli suuri eroitus pohjoisten ja eteläisten valtioiden käsityksessä. Tästä tuli, että vaikka esin Bostonin kaupunki, ennenaikaan oli jonakinna orjakaupon keskuksena pohjassa ja vaikka perheorjaa siellä pidettiin yleisesti, sikäläinen väestö kuitenkin aikaisemmin kuin etelän alkoi käsittää ja tunnustaa orjuuden periaatteen väärytä. Muusta kirjoissa mainitaan, että muutamat kväkärikunnat jo vuonna 1727 julkisesti lausuivat sanansa orjuutta vastaan. Vuonna 1780 vapautti kväkärikunta Nyportissa Road Islandin valtioissa, orjansa ja sitoutui luopumaan kaikkiinaisesta orjakaupasta. Kväkäripappi Elias Hick, liian ne on ollut ensimmäisiä, jotka julkisesti sarnisivat orjuuden pahennuksesta. Se tapahtui tämän vuosisadan alussa. Myöskin Elias Hickin oppilas, kväkärinainen Lukret ja Mott, piti niin aikaisen kuin 1829 orjutta vastaan useita esitelmiä. Pohja alkoi sanalla sanoen, että tätä laitosta häpeä pilkkuna vapaan Amerikan valtion säännössä. Hetillä päinvastoin ei ainoastaan arvellut sitä välttämättömäksi elinehdoksi, vaan vieläpää oivalliseksikin järjestelmäksi, jota yhteiskunnan tuli kaikin tavoin kartuttaa ja edelleen kehittää. Siten taimi tässä kohden jo aikaisin jonkinmoinen jännitystilan siemen pohjoisten ja etelaisten valtioiden välillä. Mutta niiden lukumäärä, jotka nousivat orjuutta vastaan, oli vielä vähepäätöinen. Puhuttiin ja kirjoitettiin vähin siellä ja täällä orjain vapauttamisesta, mutta kaikki, mitä uskallettiin pyytää, oli asteettain tapahtuva vapautus. Oriuden vastustaja ei kuultu eikä pidetty arvossa, heitä vain arveltiin hyvän tahtoisiksi haaveksioiksi, joille älykkäät ihmiset kohdattelivat olkapäitään. Silloin tapahtui vuonna 1819, että Miss Hourin teritorio pyysi päästäkseen jäseneksi liittovaltion. Valtioita sanotaan teritorioiksi, kunnes ovat saaneet niin paljon asukkaita, että voivat päästä unioniin jäsenkunniksi. Siinä teritorioon valtiosäännön tarkastuksessa, joka tämän johdosta pidettiin, hyväksyy sen lainsäätävä kokouslain, joka kielsi orjuuden sen rajojen sisäpuolella. Miss Hourin oli eteläpuolella vapaiden ja orjevaltioiden sovittuen rajaa. Näiden viime mainittujen eriustojat ja kannattajat kongressissa päästivät huikean huudon laittomuudesta, itse otetuista oikeuksista, hyynnä muuta. Useimmat vapaiden valtioiden eriustojat äänestivät Miss Hourin lain puolesta, mutta enemmistö kongressissa oli orjuuden kannattaja ja ehdotus hyliattiin. Tämän kautta joutui orjuuden laitos ensimmäisen kerran valtiolliseksi, politiilliseksi asiaksi. Puolueita syntyi sen hyväksi ja sitä vastaan ja sanomalehdissä ja kongressissa ruvettiin pohtimaan tuota kysymystä. Olisiko eri valtioilla oikeus julistaa orjuutta pannaan rajojen säsisäpuolella? Puolueet nimittivät itsensä abolitionistit, suluissa sanasta abolition on yhtä kuin poistaminen kuin lakkauttaminen. Eli orjuuden vastustajat ja slaveristit, suluissa sanasta slaveri on yhtä kuin orjuus eli orjuuden suosijat. Kysymys ei kuitenkaan vielä ollut polttavaksi käynyt. Se oli oikeastaan vain tietopuolinen, teoriottinen asia, jota pohdittiin valistuneempien ja sivistuneempien henkilöiden keskuudessa. Vasta William Lloyd Garrisonille oli suotuna herättää aikalaisessaan täyttäkäsitystä orjalaitoksen häpäällisyydestä. Hänen vaikutuksestaan kävi orjakysymys rajuilmaksi, joka oli saattava maailman mahtavimman tasavalla vapisemaan perustuksiansa myöteä. Kuten niin monet muutkin etävät henkilöt, oli Garrison syntyisin köyhistä vanhemmista. Hän syntyi vuonna 1805. Newburyportissa Massachusettsin valtioissa ja lähetettiin aikaisin oppiin erään suutarin luokse. Kun hän huomattiin liian heikoksi, tähän ammattiin, päätettiin hänestä tehdä huonekkaluseppää, mutta tässä kääntyössä hän ei kauaa pysynyt. Viimein tuli hän muutaman kirjapainoon ja nyt nähtiin, että hän oli pääsyt oikean paikkaansa. Kirjapainosta tuli, kuten hän oli itse tapana sanoa, hänen lyseonsa ja yliopistonsa, josta hän lähti korkeimmalla arvosanalla varustettuna pitkän ja ahkeran opetusajan perästä. Hän oli ankaren harrasuskoista ja vanhoillista kontervatiivista sukua ja noudatti nuoruudessaan kokonaan tämän ajatus tapaa. Mutta kreikan vapautussodan aikana turkkilaisia vastaan kävi mahtama liikevirta Amerikan nuoruuden riveissä. Kuulusat puhjat, joiden jokossa Daniel Webster ja Henry Clay kehottivat ylevissä puheessaan maan nuoria miehiä lähtemään taisteluun vapauden puolesta kreikkalaisten yrityksen hyväksi. Kärisonin tempasi yhteinen innostus ja hän oli jo menemäisillä muutamaan sotakouluun, valmistuoksen sotamieheksi ja sitten lähteäkseen kreikan maalle. Silloin joutui hän sattumalta kuulemaan muutamia esitelmiä eräältä siihen aikaan kuuluiselta puhjalta Randolfilta. Tämä mies laski IV-amerikkalaisten kreikkalaiskuumeesta lausuen muun muassa. Se on aivan tarpeetonta, että te, hyvät herrat, lähdette kreikkaan tappelemaan vapauden asian puolesta, sillä kreikkalaiset ovat täällä kotosalla ihan omien ovienne ulkopuolella. Nämä sanat sattuivat kärisonin kovasti ja vaikuttivat oikean vallankumuksen kaikissa hänen käsitteissään, saattaen hänet kovin sisällisiin taisteluihin. Sillä niin pahasti oli orjuus myrkittänyt yleistä katsontelapaa, ettei edes jaloimmat henget olleet pystyneet välttämään sen tarttumista. Saatuan itsellen asian selväksi oli kärison myös samalla valmis pyhtymään työhön. Yhteydessä erään lundinimisen kvääkärin kanssa alkoi hän julkaista aikakauskirjaa nimeltä The Genius of Universal Emancipation, sunnussa yleisen vapautuksen hengi. Siihen saakka kaikki apolitionistit, kuten jo mainittiin, olivat olleet varsin kohtuulliset vaatimuksissaan. Myös lundikin kannatti tätä puoluetta. Mutta kun joku epäkohta on syvälle juurtunut yhteiskuntaan, on tämä samassa tilassa kuin kauhean nielun partaalla sikeästi nukkua ihminen. Pelastavan äänen täytyy huuta kovahenen korvansa, ennen kuin hän herää vaaransa huomaamaan. Kärisonista tuli tämmöinen ääni tuolle siveelliseen horokseen vaipuneille Amerikalle. Hän saikoko maan hämmästymään paljastamalla armahtamatta niitä julmuksia, joita harjoitettiin orjalaivoilla, orjamarkkinoilla ja kasvimaila, ja se herätti yleistä raivustumista koko etelässä. Vähän jälkeen ensimmäistä esiintymistä syytettiin häntä sopimattomasta innosta toisten asioissa, hän tuomittiin ja viskattiin vankeuteen. Tämä tapahtui Baltimoreissa Marylandin maakunnassa. Siihen asti oli Kärison arvellut, että etelä orjuuden oikea kotimaa etupäässä oli hänen vaikutus paikkansa. Mutta vankeudessaan tuli hän tajua maan, että Pohja oli kuin olikin hänen vaikutusalansa hänen ponnistustensa esine. Etelästä hänellä ei olisi mitään apua odotettavana, siellä liittyyvät voitonhimo ja kansan luonne häntä vastustamani. Pohjen väestö sitä vastoin, joka jo enimmäkseen oli lakkauttanut orjuuden, nuojoiden esiisät olivat synnynmaan ja rauhallisen onnen uhran neet vapauden ja uskon tähden, ne olivat, kun olivatkin, voitettavat orjaingin vapauttamisen aatteella. Baltimoren vankilassa Kärison oppi tuntemaan vapauden arvon. Siellä vannoihän pyhittää elämänsä sen asialle. Tuskin pääseneenä pois vankeudesta, erosi hän ystävyydessä aputoimittajastaan lundista, jonka mielestä hän oli liian jyrkkämielinen radikaali, huutti Bostoniin ja alkoi siellä ulos antaa sanoma lehteä, The Liberator, suluissa vapauttaja. Tämä lehti soitti heti alusta toista kelua kuin muut avolitionistien äänen kannattajat. Sen näyten numerossa kirjoitti Kärison. Nojautuen siihen tiettyyn totuuteen vapauden julistuksessamme, että kaikki ihmiset syntyvät yhdenvertaisina ja ovat luojalta saaneet muutamat luovuttamat oikeudet, niin kuin elämän vapauden ja onnen pyrkimisen luvan, olen minä väsymättä tekevät työtä orjain hesitoimitettavan vapauttamisen hyväksi. Olen tähän asti, samate kuin muut puolueen jäsenet, tahtonut ainoastaan asteettain tapahtuvaa vapauttamista. Mutta minä perutan täten juhlallisesti, mitä siinä kohden olen lausunut, me vaadin nyt ehdotonta ja heti tapahtuvaa vapauttamista. Tiedän, että moni on tekemä muistituksia jyrkkää kieltäni vastaan, mutta minun täytyy olla yhtä tyylä kuin totuus yhtä lahjomaton kuin oikeus. Tässä asiassa en tahdu ajatella puhua enkä kirjoittaa maltillisesti. En ja tuhat kertaisesti en. Sanokaa miehelle, jonka talo palaa, että hänen pitää soittaa hätäkellaan maltillisesti. Sanokaa hänelle, että hänen tulee maltillisesti temmata vaimansa ryövären käsistä, tai maltillisesti temmata lapsensa liekistä. Mutta älkää käsikön minun semmoisessa kysymyksessä, kuin tämä on olemaan maltillinen. Minä tarkoitan täyttötotta sanojellani, minä en tahdo käydä sopimuksiin, en tahdo kuunnella puolustuksia. En myöskään tahdo itse tehdä puolustuksia, tai peruuttaa sanakaan vaatimuksista. Ja minä tahdon, että minua kuullaan. Meidän kansamme kylmäkiskoisuus tässä asiassa on kylliksi saattaaksen jokaisesta muistopatsasta julkisella paikoilla me astuvan alas pojakiveltänsä ja rientämään avukseni. Tällä sanoilla Garrison rummutti ihmiset hereille, ja hänen sanansa kaikuivat kautta koko hämmästunaen kansan. Mies ja hetki oli tunnut. Urtaan kylmäkiskoisen hiljaisuuden lensivät ympäri koko valtakunnan nämä sanat eivätkä tauoneet kaikumasta, ennen kuin Amerikan vallankumouksen työ oli tehty ja vapaus julistettu jokaiselle maan asukkaalle. Tämän herätyshuutonsa lennetti Garrison vuonna 1831. Kahtavuotta myöhemmin perusti hän ensimmäisen orjuuden vastustajaan yhdistyksen, jonka tarkoitus oli taistella tuota mätähaavaa vastaan esitelemillä kokouksilla ja lentokirjoilla. Tämän yhdistys omaksui seuraavat perusaateet. Vapauden oikeus on luovuttamaton. Jokaisella ihmisellään oikeus ruumiisensa, työssä hedelmään, lain sujelemiseen sekä niiden etujen nauttimiseen, hyötä yhteiskuntalaitokset tarjoavat. Orjuus on laiton. Maamme lakien mukaan on se varkautta ja ryöväämistä, jos joku ostaa maassa syntyneen afrikkalaisen ja paneehänet orjuuteen. Se on yhtä suuri laittomuus kuin jos joku tekisi maassa syntyneen Amerikkalaisen orjaksi. Jokainen Amerikan kansalainen, joka pitää toista ihmistä orjuudessa, on ihmisvaras. Orjat ovat viipymättä, laskettavat vapauteen ja saatettavat lain suojenmukseen. Lisäksi sanottiin yhdistyksen ohjelmassa. Nämä ovat ajatuksemme, joitamme säästämättömällä innolla tulemme levittämään sanomalehtien ja lentokirjaan kautta. Me ajomme anastaan saarnastuolit ja sanomalehdet, voidaksemme puhua kärsivien ja mykkien puolesta. Me ajomme työskennellä siihen suuntaan, että kirkko irtautuu kaikesta yhteydestä orjuuden synniin kanssa. Me tulemme voimiamme säästämättä ponnistelemaan, saattaaksemme koko kansakuntaa pian katumaan, peristä pahanteensa. Ja me, ehkä tulemme voitetuiksi, kärsimme tappion, mutta meidän periaatteemme ei koskaan. Totuus, oikeus, inhimillisyys ovat kunniakkaan voiton saavat ja niiden täytyy se saada. Vakuutuksensa koko tulella lyhtyy gärison työhön. Hän matkusti paikasta paikkaan pohjoisvaltioissa saarnaten orjuutta lastaan. Uupumatta järjesteli hän kokouksia, vitiesitelmiä, julkaisi kirjasia ja me toimitte sanomalehtiänsä. Pian kasvoi raivo häntävastaan etelässä siihen määrään, että 5 000 dollarin palkkio suluissa noin 20 000 markkaa luvattiin hänen päästänsä. Mutta pohjassakin yltyy mielikarvaus päiväpäivältä. Kaikki alla sai hän kokea vastustusta halveksimista ja hivaa. Viimein erään postamisabitamansa esitelmän jälkeen karkasi hänen kimppuussa muun väkioukko, jonka suurin osa oli kaupungin sivistöneitä miehiä. Hän pantiin kiinni ja hinättiin vitkin katuja. Tämä häpeäliinen väkivallante kojoutui kuitenkin vaikuttimaksi siihen, että gärissä on sai liittolaisen, josta pien oli tuleva yhtä innakas orjainvapautuksen harrastaja kuin hän. Tämä liittolainen oli Wendell Phillips. Hän kertoo itse asiasta seuraavaa. Minä olin nuori asian aja ja jeistuin konttorissani, kun kuulin melua karuta. Astuin ulos nähdäkseni, mistä pidettiin elämää, ja näin silloin kolme tuhta hyväpukuista miestä, jotka kuljettivat muossaan lakkitonta miestä rikkidevityissä vaatteessa. Häntä pideltiin vyötäreille sivetusta nuorasta. En häntä tuntenut, en ollut häntä koskaan nähnyt, en ollut aboliitionisti, ainoastaan nuori asian aja ja harrastain tietysti semmoisen koko lämmellä persoonaalisten oikeuksien loukkaamattomuutta. Melkein jumaloivana maan valtiosääntöä luulin eläväni maailman täydellisimman hallitusmuodon turvissa. Kuin puusta pudonneena se isoin sentähden siinä, katsellen hehkuvalla harmilla tuota kohtausta, väkivaltaisesta roskavaen kahkasta. Tämä melakka näkyi minusta loukkaavan itse sisintä ydin kohta anglosaksisen vapauden aatteessa, ja tällä hetkellä näin ikään kuin aavistuksen peilissä orjuuden kaikessa kauheassa väärydessään. Ja tästä hetkestä lähtien olin valmilla taistelemaan orjain asian puolesta, tiesin nyt, mikä oli oleva tehtäväni elämässä. Jumalan avulla, sanoin itselleni, olen saattava jokaisen miehen ja jokaisen naisen, jonka tielläni tapaan ajattelemaan orjuuden asiaa. Tästä päivästä saakka ei löytynyt pääsymättömämpää abolitionistia kuin Wendell Phillips. Koska hän ei millonkaan ollut koettanut puhua julkisesti, koki hän ensa aluksi hyödyttää asiaa auttamalla kärison ja kokousten järjestämisessä ja tämän aikakauskirjan toimittamisessa ynä muuta. Senpä tähden ei kenkään aavistanut, että hänestä oli kypsyvä Amerikan suurin kaunopuhelia. Mutta kerran sattui suuressa kokouksessa Bostonin raatitalossa, että kaupungin yleisfiska oli puolusti uppiniskaisten orjain tappamista. Fiskaalin lausuntoa kuunneltiin käsien taputuksilla. Silloin nousi Phillips seisamaan ja pyysi puheenvuoroa. Hän oli nuori ja tuntematon, ja useat kaupungin ylhäisimmät miehet olivat ilmoittaneet haluamansa puhua. Mutta arrastellen nimeä Phillips, jonka omasi yksi Bostonin vanhimpia ja rikkaimpia perheitä, lupasi puheenjohtaja, että nuori mies saisi puhua, jos aikaan taisi tilaisuutta. Kauvan odotettua tuli hänen vuoronsa, ja puheenjohtaja viittasi hänelle alentuvan kohteliaisuudella. Phillipsin astuessa puhelavalle rupesi osa yleisöä kärsimättömänä viheltämään, sillä he olivat odottaneet saavansa nähdä jonkun lemmikeistänsä. Mutta hänen ensimmäisten sanansa kajuttua syntyi kuoleman hiljaisuus. Hän alkoi hetken vaikuttaman puheensa hyökkäyksellä yleisviskaalia vastaan. Kun kuulin tuon miehen, sanoi hän, lausuvan julkiperiaatteita, jotka ovat täydellisesti ristiriitaiset koko meidän vapauttahenkivää valtiosääntöämme vastaan, tuntui minusta, kun jos nämä maalatut huulet, hän kohti kättänsä osoittain niitä vapausuudena sankarien kuvia, jotka koristavat raatitalon seinia, aukenisivat kauhistuksesta ja huutaisivat kiroustaa ja kuolemaa tuolle uskottomalle amerikkalaiselle tuolle saastaiselle valtiosääntömme kavaltajalle. Tässä keskeytti häntä Vimman vihastuksen huuto yleisöstä. Hän jatkoi. Niiden tunteiden tähden, jotka hän lausui kuuluiin tältä paikalta, jossa maa näyttää kostelta vapauden sankarien verestä, ja on pyhitetty puritanisten esiisiemme rukouksilla, näiden tunteiden tähden olisi hän ansainnut, että maa olisi haljennut ja nielaisut hänet. Kilvoitellän keskeytti häntä, mitä rajuimmat suostumushuudot, mitä kimmakkaimmat hystytykset ja vihelykset, ja näiden lavi perillä ponnistain päätti hän ensimmäisen puheen saan. Se oli ehkä huonoin ja vähimmän loogillinen kuin minkä hän on pitänyt, mutta se oli kuitenkin suuremmoinen puhe, ja hän oli lavallennoustessaan tuntamaton mies, mutta istui jälleen paikalleen Amerikan suurinpana puhujana. Ensimmäisen osan loppu. Toinen osa. Orjen vapauttaminen pohjois Amerikassa. Nämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-äänitteet ovat julkista omaisuutta. Isäviötä saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoisiksi mene osoitteeseen LibriVox.org. Orjen vapauttaminen pohjois Amerikassa. Kirjoittanut Alexander Friedberg. Toinen osa. Kun orjakysymys missaurin ottamisella liittovaltioon ensiksi sukelsi esiin, kuski se niin äkkiarvaa matta Amerikan valtio miehin, että se, kuten entinen presidentti Jefferson lausui, peliätti heidät herreille kuin palokelloa yöllä. Mutta vasta kun Garrison 1833 perusti yhdistyksen the National Anti-Slavery Association, suluissa kansallis-yhdistys-oriuden vastustamista varten, vasta silloin tulivat abolitionistit, tunnustetuksia ja järjestelyksi valtiolliseksi puolueksi sanan täydessä merkityksessä. Se harantui heti alusta alkaen kahteen eri suuntaan. Toinen oli oppinut ja perustui valtiooikeuteen. Se arveli, että orjakysymys oli valtiosäännön ulkopuolella, koska 14. artikkeli Yhdysvaltain valtiosäännössä sueli kaikkein, siis myös neekerienkin vapautta, päinvastoin orja-valtioiden väitettä, että muka valtiosääntö, salli-oriunta. Tämän suunnan etupäästään oli Charles Sumner, yksi amerikan suurimpia valtioniehiä ja puhija, syntyperältään etelä-valtiolainen. Toinen suunta, abolitionismissa myösi kyllä, että etelä-valtiot tulkitsevat valtiosäännön oikein, mutta arvelivat valtiosääntöä itse ja tässä kohden hyljättäväksi, arvelivat sitä liidoksi kuoleman kanssa, koska se voi salli ja orjuutta. Suunnan kannattajat vaativat perinpohjaista muutosta valtiosäännössä, niin ettei kenkään orjanpitäjä keksisi turvaa ainoastakaan rivistä sen pykälissä. Tämän käsityksen pohjusti ensiksi Garrison ja häneen yhtyi myöskin Philius. Se antoi, kuten huomaa, pian syytä johdon vastoisuuksiin, mutta oppimattomat ihmiset sen helpommasti ymmärsivät ja sempä tähden suurin osa abolitionista ja liittyy siihen. Malemat abolitionistiset suunnat olivat yksimieliset siinä, että orjakysymys oli unionin ratkaistava eikä suinkaan eri valtioiden, kuten orjuuden kannattajat tahtoivat. Tämä viime mainittu eri mielisyys, se ehkä oli, joka teki taistelun kiivaammaksi, siellä kysymys eri valtioiden oikeuksista unionin suhteen oli ollut pohjana melkein kaikille puolueille maassa, aina siitä saakka, kun tasavalta perustettiin. Tätä kysymystä sanottiin, centralisationi ja decentralisationi kysymykseksi, suluissa sanasta centrum on yhtä kuin keskus ja decentro on yhtä kuin pois keskuksesta ja sen kautta oli ratkaistava, olisiko valta yksinomaan pantava, suluissa centraliseerattava, keskukseen saatettava, koottava. Unionin käsiin vaiko jaettava, suluissa decentraliseerattava, keskuksesta saatettava, hajoitettava, eri valtioille. Tästä eri mielisyydestä kasvoivat nuo molemmat valtiolliset puolueet. Republikaanit, suluissa tasavaltalaiset ja demokraatit, suluissa kansanaltalaiset, jotka ovat olleet olemassa Amerikassa hamastavapautussodasta alkaen aina nykyhetkeen asti. Garrisonin perustama orjuuden vastustajainyhdistys ja abolitionismin järjestyminen valkeollisaksi puolueksi herätti suurta levottomuutta etelävaltioissa. Melkoinen osa pohjankin asukkaita arveli, että jokainen hyökkäysoriutta vastaan oli hyökkäysvaltiosääntöä vastaan. He sen tähden vihasivat abolitionistaja, jotka ainoastaan tyhmien neekäreiden tähden, häiritsevät yleistä rauhaa. Mitä enemmän abolitionistit puhuivat ja kirjoittivat orjuudesta, sitä raivoisammin valmistautuisivat sen ystävät puolustukseen. Yhdistyksiä perustettiin, jotka sitoutuivat maksamaan suuria palkintoja tunnetuista abolitionisteista, joita kuolleena tai elävinä tuotaasin heidän käsiin. Moniala yllytettiin kaupunkien alhaisin väestökahakoihin, joissa abolitionisteja otettiin kiinni ja rääkättiin. Humaltuneita, rähiseviä, ihmisiukkoja ryntäsi abolitionistien kirjapainoihin, hävittain painokoneet ja paperit, abolitionistien kokouksia heytettiin ja niiden puhui ja pommitettiin mädänneillä munilla ja valettiin likaisella vedellä. Viimein jattivat etelävaatioiden edusmiehet Kongressiin esityksen, jossa vaadittiin, ettei enää saisi lähettää abolitionistien sanomalehtiä ja kirjoja postissa. Tämän esityksen Kongressi kuitenkin hylkäsin. Kaikkialla oli abolitionistin vaarallista olla. Sitä paitsi pidettiin hänen puuhansa epäkäytännöllisenä, mielettömänä ja halveksittavan. Neekerit olivat niin ylenkatselut, että ne, jotka ottivat ajakseen heidän asiansa, ehdottomasti saivat jakaa ylenkatsenkin heidän kanssaansa. Mutta ennen kaikkea oli ensi alussa abolitionistina oleminen jumalatonta. Vaikka Garrison julkisesti selitti perustavansa käsityksen uuteen testamentin, jonka hengelle orjuus oli ristiriitainen, vaikka hän oli rauhan mies, joka saarnasi sotaa ja väkivaltaa vastaan ja varoitti orjeen vuodattamasta verata, vaikka hän aina selitti tahtovansa käyttää ainoastaan henkisiä aseita, aatteensa toteuttamiseksi ja rakasti vuorisaarnaa enemmän kaikista raamatun kappaleista, niin kaikesta tästä huolimatta oli kirko abolitionismin vastustajia. Pappit saarnosivat Garrisonia vastaan, sanoivat häntä uskottomaksi, joka muka tahtuu syöstä kummoon jumalan maailman järjestyksen ja varoittivat ihmisiä hänen opistansa, joka muka ainoastaan veisi syntiseen vapauteen ja kaikkien yhteiskunnallisten siteiden purkautumiseen. Siten pidettivät uskonnolliset ennakkonunnot monta miestä ja naista edes lähenemästä abolitionista ja oppimasta tuntamaan, mitä nämä oikeastaan tarkoittivat. Ja huolimatta syntyy vähitellen kokonainen arme ja rohkeita itseensä uhraavia miehiä ja naisia, jotka suurimmalla alttiudella työskentelivät orjaan vapauttamiseksi. Niin kuin välkkyvin auringon valo on synkimmän siimmäkseen rinnalla, niin on heidän työnsä, mitä kaunimpia lehtiä Amerikan, jopa koko maailmankin historiankirjassa, ja muodostaa sovittavan vastapainon orjuuden kauhistuksenä. Etevimpänä näiden joukossa olivat Garrison ja Philips. Edellinen oli kieltämättä suurempi, lahjakkaampi henkin näistä molemmista, mutta Philips oli vastustamaton innollisessa kaunopuheliäisuudessaan ja väsymättömässä toimekkaisuudessaan. Yhtävähän kuin Garrison tiesi hän, mitä maatellisuus orjakysymyksessä merkitsi. Hän joutui heti tuliseen sotaan kauppaituja vastaan, ja hänen pureva arvostelu näistä saattoi hänet melkein maan pakolaiseksi omassa maassaan. Mutta hän hätyytti myöskin lakimiehiä, pappeja, poliitikoita, kaikkia yhdessä menossa. Hän umrasi perhehonnen, levon ja varallisuuden elämänsä tehtävällä, saada jokaista miestä ja jokaista naista ajattelemaan orjuuden asiaa. Jyrkkä ja yksipuolinen, kuten kaikki suuret henge tavallisesti ovat isommassa tai vähemmässä määrässä, näki hän usein kyllä entisyyden nykyajan valossa. Taistelussa etelävaltoja vastaan, näki hän ainoastaan sivistyksen kamppauksen raakaa väkivoimaan vastaan. Pohja on 19 vuosisata, sanoi hän, etelä 13 vuosisata, kaikki sen paroneineen ja orineen. Sen tähden ovat pohjan ihanteet istutettävät etelään, vaikkapa tämä sen kautta joutuisikin perikatoon. Tuo etelä, joka viskaa vankeuteen jokaisen miehen, ken opettaa orjaa lukemaan ja joka siten estää joka kuudenneen ihmisen lukemasta raamattua, tuo etelä kukistukoon. Philipsille olivat nämä näkökohdat tärkeimmät. Sen suhteen merkitsivät hänen silmissään varsin vähän valtionmiasten keskustelut centralisaationista tai decentralisaationista, valtioiden suveräniteetistä ja valtiosääntö puustavin loukkaamattomuudesta. Tuolla intoisuuden jyrkkyydellä, joka oli hänen omaisuutensa, oli hänen tapana sanoa. Jos meillä ei olisi valtiosäännellistä oikeutta puolellamme, niin se ei minua ensinkään huolettaisi. Minä kaikissa tapauksissa ilman empimättä työskentelisin samaan suuntaan kuin tähän asti. Suurin ja kauniin puoli Philipsissä oli, että hän, vaikka vihattuna ja vainottuna, aina luotti voittorikkaaseen asiansa eikä koskaan veltoistunut innossansa. Tämä oli sitä suurempaa kuin hän ei uskonut saavansa itsekoskaan nähdä työn sähedermiä. Karysonin ja Philipsin rinnalla työskenteli edellisessä jo mainittu kvääkäri nainen, Lukretia Mott. Hän oli naimisissa erään rikkaan puuvillakauppiaan kanssa, mutta tultuvan abolitionistiksi, kehoitti ja sai hän miehesä luopuvaan tästä elinkeinasta, koska se oli orjatyön kannattamua. James ja Lukretia Mott olivat Karysonin orjuuden vastustajien yhdistykseen perusta ja vuonna 1833. Kun James seisoi kynäkäressä valmiina kirjoittamaan nimensä päätöksen alle, pyysi puheenjohtaja häntä miettimään. Hän oli perheen isä ja tämä teko saattoi käydä hänelle kalliksi. Silloin kuiskasi hänen vaimonsa. James, älä mieti, kirjoita nimesi. Aviopuolisot Mott olivat niitä, jotka ensiksi perustivat sen suunnan abolitionistissa, jonka kannattajat sitoutuvat olemaan käyttämättä orjan vaemmistamaa tavaraan. Että semmoinen päätös toi mukanaan suuria haikeuksia, huomaa helposti, jos muistaa, että teetä, riisiä puuvillaa ja sokuria, valmistettiin ainoastaan etenävalloissa. Aviopuolisot Mott olivat myöskin niin sanotun maanalaisen rautatien perustajia. Tällä nimityksellä tarkoittivat abolitionistit salaista järjestelmää karanneiden orjaan kuljettavisiksi etelästä Kanadaan, jossa orjuus oli kieletty. Jokaisessa paikkakunnassa etelässä oli abolitionisteella asiamiehensä, pyöden puoleen pakolaiset salaa kääntyillä. Asiamiehet lähettivät heidät eteenpäin pohjoiseen ensiksi Filadelfiaan, josta puolisot Mott ja muut ystävät autoivat heitä pakenemoon kauemmas ylöspäin. Rochesterissa eli Uskaliassa, heillä sydäminen Amy Post, jonka talossa varmaan aina oli kätkettyä pakolaisia, joko vinnillä tai kakelarissa. Siten oli, pitkin koko tietä Kanadaan, ihmisiä olemassa, jotka olivat valmiita rikkomaan tapaa ja lakia, noudattaaksen korkeampaa lankäskyä sydämessään. Vuonna 1837 muuan orja elävänä poltettiin hiljaisen tulempäällä lähellä St. Louisin kaupunkia. Pappismies Elia Flavjoy, hyvin tunnettu abolitionisti, toimitti silloin erästä sanomalehteä Altonissaan. Hän luki St. Louisin lehdistä lyhyen uutisen tästä hirmutyöstä, patkusti paikalle ja otti lähemmin selkoa asianhaaroista, jonka jälkeen hän julkaisi seikkaperäisen kertomuksen rikoksesta. Hänen vaimoisa itki ja pyisi häntä olemaan varomainen, sillä he olivat köyhiä ja heidän oli jo kolme kertaa täytynyt ostaa uudet painokoneet, koska entiset olivat tulleet hävitetyiksi väkiukkojen kautta, jotka olivat raivoissaan, orjain ystävästä, hengestä hänen lehdessään. Mutta Elia Flavjoy vastasi, että hänen täytyy tehdä velvollisuutensa ja noidattaa oman tuntansa ääntä. Pian huomasi hän henkensaunavan vaarassa ja että hän taajottiin murhataa. Silloin kääntyi hän viranomaisten puoleen kyytään suojelusta. Mutta viranomaiset olivat mykät ja sokeat, kun abolitinistille suojelusta kysyttiin. Hänen ystävänsä ne voimat häntä pakenemaan, mutta hän vastasi, ei, ratkaisava hetki elämässäni on tullut, enkä minä tahdo sitä paeta. Hinä pelkään jumalaa ja sen tähden en pelkää tekojeni seurausta. Eräännä päivänä työskenteli hän kirjapainokoneetneensa ääressä, sillä hänen työmiehensä olivat hänet jättäneet. Silloinpa kirjapainon piiritti väkiukko, joka sytytti sen palamaan ja hyökkäsi lautsoin kimppuun, hänen astuessaan ulospalavasta rakennuksestaan. Viisi kuulaa lävistivät hänet ja hän kaatui kuoli aina maahan, ainoastaan 32 vuoden ikäisenä. Hänen äitinsä, saadessaan tiedon pojon kuolemasta, lausui kesken katkeraa tuskansa. Hyvä on, parempi kuolla vakuutuksensa tähden kuin sitä pettää. Niin vihattuja olivat avolitionistit, että lautsoin ystävät pitkäksi aikaa jättivät hänen hautansa merkitsämättä. Kun he vihdoin viimeinkin uskalsivat pystyttää muistokivensän kummulle, piirattivat he siihen ainoastaan hänen nimensä ja sanat, Sam Parsse tulto tulussa, jos äästäkää tähentä haudassaan. Toinen harros avolitionisti, olik Väkärin ainen, Tankfull Southwick. Kaksi nuorta mulottityttöä Baltimoressa karkasi herran sanuata, he tulivat Bostonin, mutta luulessaan juuri olevansa turvallisina matkalla Kanadaan, joutuivat he kiinni ja vietiin oikeuteen. Koko Bostonin kaupunki tuli liikkeelle, toiset pitivät onnettomien orjakarten puolta, toiset olivat heitä vastaan. Kauppijat selittivät, että orja oli jonkun toisen henkilön omaisuudesta ja että tytöt siis olivat saatettava takaisin umistajallensa. Avolitionistittaa se väittivät yhtä jyrkästi, että jokainen ihminen omistaa itsensä, kunnes jumalan kaikki valtien antama myyntikirja näytetään. Tankfull Southwick ja hänen miehensä olivat sillä aikaa tehneet varustuksensa ja heidän toimestaan sijapattiin sukkelasti tytöt oikeusalista aivan tuomarin nenän alta. Ohrien omistajan asian ajan ja epäilen omain silmensä todistusta, tuiotti ällistyneen siihen tyhjään paikkaan, jossa tytöt vastikään olivat seisaneet. Silloin kääntyi Tankfull hänen puolensa ja katsahti hänen vakavilla harmailla silmillään lausojen, ystäväni. Saalisin on tällä kertaa päässyt sinulta menemään, jonka jälkeen hän tyvenenä astui unoshuoneesta. Sisaret Särah ja Engelikan Grimk olivat kasvimaan omistajan tyttäriä etelästä. Paikka olivat syntyneet ja kasvatetut orja-valtiossa, tulivat he Avolitionisteeksi sydämensä pohjasta. Jo aikaisin olivat he ympäröivän neikeriväestön hyvinä enkeleinä, titoivat monen reveltyneen seljen ja lohduttivat monta kuolemaan asti murheellista sydäntä. Kun he ensi kertaa tulivat ymmärtämään, kuinka hyljettävät tuo tapa oli, että kirkoissa pidettiin eri lehtereitä ja alttareita neikereitä varten, istuivat he heti mustien pariin. Papin varoituksiin vastasivat he vain. Heitä meidän sisariemme ja veljemme on syyttämästi nöyrytetty. He tahdoimme jakamalla heidän alentamisensa osoittaa, että paheksumme kirkon käytöstapaa heitä kohtaan. Isän kuoleman jälkeen laskevat sisaret orjansa vapaiksi ja lähtivät unosmatkoille kautta kaikenmaan, pitäkseen esitelmiä orjuutta vastaan. Angelinen ensimmäisistä ilmestymisistä julkisessa elämässä kerrotaan seuraavaa. Eräännä päivänä istui Garrison kovin väsyneenä ja alakuloisena Deliberator lehden toimitus paikassa. Silloin astui sisään nuori, hiljainen tyttö, kvääkäri naisten puhussa, joihin sihänelle paperi kähäryn. Hän avasi sen ja näkisenssiseltävän kaunisti puhtaksi kirjoitetun käsikirjoituksen pohjan naisinä. Mikä sunous väsyneille sielulle, niin kirjoitti Garrison. Lukea näitä nuoresta ehkuvasta mielestä, janosta säädissä lähteneitä sanoja. Siitä päivästä oli Angelina uskollinen apolaisemmä. Hänen lempeä äänensä, joka kuitenkin aina pelkäimättä puhui totuiden puolesta, sekaantui sovinnollisena Philipsin ja minun leimuaviin syydäksinä. Sisaret Grimke olivat aikansa katsojen tavattoman siinvistuneita, olivat nuoret, kauniit ja varustetut erinomaisella ketteryydellä puhumaan julkisesti. Heidän mainensa levisi ja kaikkealla riemmettiin kilvan heitä kuulemaan. Viimein tulivat he Filadelfian. Levottamina heidän vaikutuksestaan toimittivat orjuuden ystävät rahvan kokouksen, jossa jos jollain keinoin yllytettiin alhaisitte kansaa myötä molempien aisia vastaan. Neekerit saatiin uskomaan, että he kuollisivat nälkään, jos vapaiksi pääsisivät, koska he mukaan ei ole tolleet kasvatetut itset pitämään huolta itsestänsä. Valkoisille työmiehille muistutettiin, että työpalkat alenisivat tyypit yhdäksi, jos työmarkkinoille tulisi tulvaamaan vapautettuja orjaa, jotka olivat kerkeit vähimmästä hinnasta tekemään raskainta työtä. Näiden yllyttysten seuraus tuli pian näkyvyys. Noin kokous avattu ja sisarret alkaneet puhua, kun ulvava, meluava, kiviä viskaava joukkopiirittirakennuksen sytytti kaikki nurkat palmaan ja särkii ikkulä. Töni tuskin pelastuivat sisarret ystävineen, joista moni tuli raajarikoksi elinajaksensa. Sara ja ängelina vatkustivat yön halkin eteenpäin ja jatkoivat perkehmättä vaikutustaan lähimmässä valtioissa. He olivat liian korkealla raakuudesta, saattaa sen siitä vahingoittua. Tällaisista aineksista kuin he olivat, vuotiin muinon marttiirat. Providenceen kaupungissa Road Islandin valtioissa asui kvääkärin ainen Elizabeth Buffum Chase. Hän ja hänen miehensä sekä muuan heidän ystävänsä Adams ottivat tuon tuostakin vastaan, kätkivät ja lähettivät eteenpäin pakolaisia orjavaltioista. Erohetkellä antoivat he heille kirjakkuoren, jossa oli postimerkkiä osoitekirjoitus Mr. Chaseille. Päästöön onnellisesti Kanadaan lähettiin pakolainen kirjakkuoren Chase-puolisoille, jotka silloin tiesivät turvattinsä hyvässä tallessa olevan. Kirjoittaminen olisi ollut vaarallista, sillä kuten jo on mainittu, rangaistiin orjan kätkiä suurilla sakoilla ja vankkeurella. Lukemattomat oli siitä huolimattaneoriat, joita nämä ihmisyystävälliset puoliset auttoivat. Eräänä iltana soitettiin heidän ovikeluansa ja palvelija päästi sisään vanhan huononpuoleisesti puetun kvääkärinaisen, jolloin oli paksuhuntukasvoilla. Hän vietiin sisään talon emännän luokse ja heidän jäätyän yksikseen, krepin ainnon verhon kasvoiltaan ja viskasi vaatteet päältään, jolloin tuli näkyviin, että kvääkärinaisen buku peittikin nuoren voimakkaan mulatin. Hän oli karannut vaimoineen lapsineen aina virginjasta asti, oli ollut joutumaisillaan kiinni, mutta muutaman abolitionistien toimesta saanut valetpuvun, jonka avolla hän oli onnistunut jatkaa pakonsa. Vaimon ja lapset hän oli kätkenyt metsään lähelle kaupungia. Ei tarvinne mainita, ettei hän turhaan anonut 7,5 sain apua. Uskollinen RMS saattoi häntä kanaten rajalle ja pienhänen ystävänsä saivat kirjekuoden tunon kautta varman tiedon hänen ja hänen perheensä pelastuksesta. Kerran toisten karkasi kaksi orjaa, niinikään virginjasta, piiloutuin samaan laivaan, tietämättä toinen toisestaan. Matkalla nousin myrsky ja laiva sai vuotoreijan, jonka tähden katteeni perille tullessaan, ynnä laivan veistomiehen kanssa astui alas lastiruumaan. Silloin huomattiin ensiksi toinen karkut käyttäen hyväksi yleistä ällistystä, tempusi irti, hyppäsi meren ja uimaalle, lähtien sitten 7,5 luo. Vähän myöhemmin saapuisin et toinenkin pakolainen, joka vuorostaan oli tunnut huomatuksi ja molemmin puoliseksi ihmetyksensä saivat nämä miehet nyt tietää äsken ollen sa matkatoverit. Nyt kysyttiin pikaista päätöksen neua pohjoiseen painin. Mutta juuri kun Robert Chase Paraika oli pukemassa noita molempia mulatteja Kvääkärin valetpuvuun, tuli laivan katteeni, joka oli vanhätuttu mister Chaselle, juomaan teitä ja valittamaan sitä vahinkoa, jonka hän oli kärsinyt, kun noiden kahden orjan paon kautta häneltä oli mennyt hukkaan heidän lunastushintansa. Kaikki kävi kuitenkin hyvin ja pakolaiset pääsyvät eheenäkanadan. Olipa koko joukko näitä onnettomain orjain ystäviä. Mary Grew oli Kvääkärin ainen, joka muutamassa abolitionistikokouksessa ehdoitti päätöksen, jonka mukaan ei kenkään abolitionisti, saisi olla jäsenenä, senmoisessa kirkkokunnassa, joka puolusti orjuutta. Hänen ystävänsä Adeline Tholpson tuli pahoin poltatuksi ja poljetuksi silloin, kun roistoväki poltti poroksi kokoussaliin Filadelfiassa, Trinke sisärteni esitelmässä. Seni ohdosta, että hän kieltäytyy lähtemästä pakoon, ennen kuin nämä oli saatu hyvin turviin. Mack Intos valoi kuoliaksi St. Louisissa, kun raivokkaat roistojoko tyttivät abolitionistien kokouskuoneen palamaan. Dresser viskattiin kuoliaksi Kivillä Näsville. Varja Chapman oli niin uljoisia kestävainen, että häntä pidettiin esikuvana rohkemille miehillä. Garrison kertoi, että tällä naisella oli tapanan kokouksissa kantaa hartioillaan Karmosinin unaisesta silkkisaalia, ja niin kauan, kun hänen ystävänsä näkivät vilahustakin tuosta saalista puhelavalla, sanoi hän, tiesimme me, että meidän täytyy kestää, olkoon melu salissa ollut kuinka hurja tahansa. Elizabeth Lady Stanton ja hänen ystävänsä Susan B. Antsoni pystyivät orjuuden vastustojen johtajain pyynnösta, aikaan saamaan jättiläis Anomust Kongressille orjuutta vastaan, ja hankkivat kolme miljoonaa nimää. Heidän toiminnan oli enimmiten matkustaminen maassa ja esitelmään pitäminen. Kerrankin tuli Neity Antsoni pieneen kaupunkin, jossa hänen aikoin illalla puhua, mutta hänen asiamiehensä oli, perästyyneenä väestön uhkauksista, lähtenyt tiehensä ja jättänyt hänen pulaan. Sillä meni uljas Neity ulos, kuokrasi suureen kapakasalin esitelmäänsä varten, osti kapallisen nauriita ja muutaman naulan kynttilöitä, koversi kolot nauriisiin ja pisti kynttilät koloihin. Näillä valaisi hän sitten salin, eistui huolettomasti odottamaan kuulijoita. Kosolta näitä tuli, sillä kapakassa kävi paljon väkeä ja vaikka he kovasti älystyivät nähdessään tämän muutatuksi esitelmä huoneeksi, jäivät kuitenkin useimmat sinne uteliaisuudesta. Robert Curvis, rikkaun puoliväinen liikemies oli orjuuden vastustamistujen voimakkaimpia miehiä. Erittäinkin vaikutti hän valtavasti maanalaisen rautatien toimissa. Kerrankin karkasi muuan nuori-orja-vaimoinen lapsinen Georgiasta, mutta saatiin kiinni ja vietiin oikeuteen Filadelfiassa. Ei kenenkään asian ajan ja tahtonut puhua hänen puolestansa, vaikka Robert Curvis tarjosi suuria summia. Silloin päätti tämä nuoria pelkäämaton, kun oli, itse ottaa lainhaltunsa. Hän antoi uskollisen ajurinsa pitää tuomioon salin edustalla varuilla vaunut, virkut hevoset valjaissa. Kesken oikeuden menoa tiepposivat James Mott ja Robert Curvis pakolaiset pois, meivät heidät sukkelasti vaunuihin, ajuurimät käytti hevosia piiskallaan ja poissa he olivat. Entinen orja tuli sittenmin konetehtäiliäksi Kanadassa, voitti melkoisen rikkauden ja antoi pojallensa yliopistokasvatuksen. 1841 pidettiin suuri orjainnun vastustajan kokous Nanttuketissa, Massachusettsin valtioissa. Sen loppupuolella saattoi Garrison puhelavalle nuoren kauniin mulakin nimeltään Frederick Douglass, joka oli karannut herransa luota. Tämä herra oli samalla hänen isänsä. Nuori mies aloitti puheensa vapisevalla äänellä ja silmin nähtävästi hämillään. Mutta vähitellen tointoi hän ja kertoo nyt sydäntä särkevällä, valtavalla voimalla orjuuden kauhistuksista. Hän hätytti erittäinkin muutamaa saarnaa orjille, jonka oli pitänyt piispa Mead Virginjassa. Tekstistä te orjat olka herroillenne alamaiset. Hänen lopetettuansa ja kokoontuneiden istuessa hengähdyksissä hänen sanansa valtaamina, roussi Garrison seisomani ja osoitti Douglassia kysyön juhlallisesti pelijät ja sisarel. Olemmeko kundeleet kalua, omaisuuden kappaletta, vaiko ihmistä? Ihmistä, ihmistä, huusi 500 ääntä. No jos niin on, saako ihmistä pitää orjana kristillisessa valtioissa ja tasavallassa? Ei koskaan, ei koskaan huusi kokous taas hänomattoman kähekän puhetessa. Onko Massachusetts lähettävä semmoisen miehen kuin tämä, tässä, takaisin orjuuteen? Kyrisi viimeen Garrison valtavan äänensä koko voimalla. Silloin hypähti koko kokous pystyyn huutain, ei, ei, ei koskaan. Tästä päivästä saakka otti Garrison Douglassin suojeluksensa. Ja Douglassista tuli mitä toimekkain apolikionisti. Hän valittiin sitemmin Kongressin jäseneksi ja nousi useisiin kunniapaikkoihin. Liikuttavaa oli nähdä, millä innolla lapset apolikionistien verheissä omaksuivat vanhempaisa mieliaateen. Tapahtui usein, että näiden täytyy uskoon lapsille pakenevien orjain piilopaikkojen salaisuuden. Suurella vakavuudella antoivat silloin lapset lupauksen vaityoloon. Suurella hartaudella he lupasivat olla kärsivälliseen ja kilttiä. Sekä pitää huolen toinen toisestaan, jos vanhemmat joutuisivat kiinni ja vietäisiin vankeutään. Eräässä juhlallisessa tilaisuudessa Providensen kaupungissa teki chasepuolisojen 11-muotias poika itselleen lippun, johon hän piirteli The Liberator lehden mielilauseen. Ei mitään yhteyttä orjan pitäjään kanssa. Sitten kiipäsi hän kaikessa hiljaituudessa ylös katolle ja kiinnitti siihen lippunsa, joka pien naapurien harmiksi liähui ylpeänä tuulessa rohkeen kirjoituksineen. 1850-luvulla kävi akollitionistien ja heidän vastustajensa väli yhä kireämmäksi sen teroitetun lain johdosta, jonka kongressi hyväksyy vuonna 1850-luvulla joka on karammalla uhalla kielsi pakenen vain orjain auttamista, suluissa The Fugitive Slave Law. Tämä lakimääräsi, että kaikki karanneet orjat, joita tavattiin pohjoisissa valtioissa, olevat heti toimitettavat takaisin omistajansa luokse valtionpalkitsemien asiamiesten kautta, joita tulisi olla kaikkiailla maassa. Lakiastui heti voimaan ja pakenen vien orjain takaa, joilla harjoitettiin säälimättömällä angaruudella. Mutta koska näitä pilettiin, mitä kovimmalla julmuudella heidän jouduttuon takaisin herrajansa luo, antoivat useimmat enemmin itsensä tappaa kuin olisivat takaisin palanne. Kerrankin karkasin muuan orja ja pääsi onnellisesti ja ehänä aina Rochesterin saakka, jossa Amy Post otti hänet vastaan ja lähettiin eteenpäin. Mutta kun viimeinen asiamies maanalaisilla rautatiellä oli lähettämään sillä, hänet rajan yli Kanadaan pääsivät takaa ajat hänen jäljilleensä. Hänissään ei tiennyt asiamies muutaneuva kuin panna hänet menemään tyhdessä tynnyrissä, johon oli lävistetty hienoja reikia. Tynnyri lähetettiin yllä parintusinnan kanssa muita senmuisia nauloilla täytettyjä rautateitse Kanadaan. Kuitenkin joutui salaisuus ilmi ja orjanomistajan asian ajan ja lähetti sähkölangalla käskyn, että tynnyri pidetettäisiin ja tutkittaisiin, ennen kuin saapuivat rajalle. Niin tehtiin. Mutta selittämättämän, vaikka varsin onnellisen erähdyksen johdosta oli tynnyri, jossa orja piti piiloon ja nyt pidättämättä ja tunnut lähetyksi Kanadaan. Sinne tultuon panttiin se tavaran makasiiniin, kun ei siinä ollut mitään osoitetta. Vasta kolmen päivän perästä saivat paikkakunnan apolitiollisti tiedon asiasta, kiiruuttivat makasiiniin ja tapasivat tynnyrin. Miesraukka oli puoleksi tukehtunut nälkään nääntymäisillään ja vallan ulpunut epömukavan asentoisa tähden. Kontta kesken kärsimyksiän ei hänellä ollut edes juolahtanut kaan mielen ilmaista itseensä, koska hän ei tietänyt, missä oli Kanadassa voiko yhdysvalloissa. Tämän laki lähinnä antoi ajetta siihen, että Harriet Beecher Stowe kirjoitti kuuluisan setätuomon tupa, lymisen Romaaninsa, joka sittenmin voimakkaasti vaikutti koko siihen liikkeeseen, jonka tarkoituksena oli orjainvapauttaminen. Ollen hellätuntoinen ja ajatustavojeltaan ylevä oli H. B. Stowe monta vuotta karttanut kaikkia lukemista, joka koski orjuutta. Hän ei edes tahtunut puhua tästä asiasta, sillä se oli hänen mielestään liian kipeä kohta, joituakseen tarkastelun esineeksi. Mutta samalla orjuus oli hänen mielestään liian luonnotonta voidakseen kauan vastustaa yhä leviä vää sivistyksen valoa. Mutta kun 1850 vuoden laki oli ostunut voimaan ja hän kauhistuneena kuuli, miten viisaat, jalotuntoisetkin ihmiset vakasti vaativat, että karonneet orjat olisivat säälimättä jätettävät omistajilleen, joutuaksensa jälleen orjuuden ikeen alaisiksi, ja kun hänelle selitettiin, että tämä ehdottomasti olisi jokaisen kunnon kansalaisen velvollisuus, ja kun hyväsydämiset, kelpoihmisetkin, puolustivat sitä kristitun velvollisuutena. Silloin hän ei voinut ajatella muuta kuin, että nämä ihmiset eivät tienneet, mitä orjuus oli, ja nyt hänessä heräsi palava halu kertomuksen muodossa esittää orjuuden kauhu niin elävästi kuin suinkin mahdollista. Tämän hän tekikin ja jätti käsikirjoituksensa eräällä kustantajalle. Mutta tämä pudisti päätänsä, sillä käsikirjoitus oli lavea, ja kukapa viitsisi ostaa neekärestä kirjoitettua romaania. Laimossa hartaista pyynnästä, kustanta ja kuitenkin painatti kirjan. Ja herätti ääretäntä huomiota. Kirja tuotti tekijälleen pilkkaa yleinkatsetta ja vihaa. Sanomalehdissä sanottiin, Setatuomon tupaa häpeämättömäksi valheeksi, ja monet pappit julistivat, että siinä koetettiin järkyttää Jumalan ihan kaikista maailmanjärjestystä. Silloin rauva HPistou julkaisi uuden kirjan, jolle pani nimäksi Setatuomon tuvan avain. Jos hän julkaisi kaikki kuulemansa orjainoloja koskevat tosi tapahtumat, sanomalehdien kertomukset orjamarkkinoilta yhden tunnettujen henkilöiden todistuma kertomukset neikerien rääkkäyksestä ja yleensä kaikki seikat, jotka olivat antaneet aiheita Setatuomon tuvan kirjoittamiseen. Se ei tietysti voinut saada mielia tyyntymään. Päinvastoin pidettiin synnillisenä ja sopimattomana, että kirjailia, joka vielä lisäksi oli nainen, oli voinut vaipua niin syvälle, että oli ruvenut kaivelemaan epäkohtien mätähaavaa, halveksittui neikerien elämässä. Kaikesta vastustuksesta huolimatta olivat Setatuomon tupa, sekä sen kirjoittaja sentään yhä edelleenkin orjan vapauttamistyön keskuspisteenä ja HP Stone-imion ikiailoksi yhdistynyt tämän yleväntaistelun muistoihin. Laki-karanneista orista, Sattoja ainosta on väksiäkaat yhdyttää etelävaltioita. Uudet julmuudet orjanpitäjään puolelta ja siitä syntyneet urhokkaat ponnistukset abolitionistien leiristä saivat puolueet jälleen kiehumani. Silloin tapahtui vuonna 1856, niin sanottu Dredgscoutin oikeudenkäynti, joka herätti suunta ja harmistunutta huomioita yli kaiken maan. Dredgscout oli missouriolainen orja, jonka isäntä muutti ensiksi ilinoisiin ja sitten minne sotaan, jossa molemmissa valtioissa orjuus oli kielytty Kongressiin vahvistaman lain mukaan. Sitten miin muutti hänen herransa takaisin missouriin. Jonkun virheen tähden isäntä piiskautti orjan, josta syystä Dredgscout karkasi. Hän joutui kiinni ja vietiin oikeuteen. Hänen asian ajan jansa, joka oli abolitionisti, selitti silloin, että Dredg oli vapaamies, koska hän oli asunut neljä vuotta valtioissa, jossa laki ei sallinut orjuutta. Päämiehessä puolesta syytti hän sitä paitse isäntää raikkäyksestä ja väkivallasta vapaatamiestä kohtaan. Asia lykättiin korkeampaan oikeuteen, joka julisti sen tuomion, että Dredgscout onnen neekerein jälkeläisenä eikä koskaan vapaaksi julistettuna ei ollut persona, vaan kalu, jolla ei muka ollut muita oikeuksia, kuin mitä hallitus suvaitsi sille antaa, ja että sisänen vanituksensa ei voi nyt antaa syytä mihinkään hankkeeseen. Samassa selitti korkein oikeusta, että kieltoorjuutta vastaan ilinoississa ja minnesotassa ei merkinnyt mitään, koska muka Kongressilla on joutu oikeutta kieltää orjaanpitämistä, missään valtiossa enemmän kuin sillä oli oikeutta kieltää hevosten ja karjaanpitämistä. Tuomien nosti äärettömän huomion. Orjaanvaltiot yltöneitä siitä rupasivat Kongressissa istuvain edustajensa kautta pitämään suurta suuta, ja olivat pahoillaan siitä, että muutamat valtiot, joita viime aikoina oli otettu valtio liittoon, niin kuin ilinoiss, minnesota ja käänsos, olivat onnistuneet saamaan lankialtoosa orjuttavastaan vahvistatuksi Kongressissa. Mutta huolimatta tästä etelävaltioiden vallanvähennuksesta, kuten heistä nimittivät, olivat nämä melkoisena voimana, sillä niiden ja pohjoisten valtioiden keskentehdystä sopimuksesta oli sillä, joka omisti tuhat orjaa yhtä monta ääntä, kuin kuudella kymmenellä orjattomalla jäsenellä yhteensä. Tähän aikaan oli orjavaltioissa päälle 300 000 orjanpitäjää. Vahtavin on Dreadscotein asiassa voittamansa menestyksen johdosta, vaativat nämä, että orjakauppa Afrikan kanssa, jonka jonkun aikaa oli ollut kiellettynä, jälleen avattaisiin ja uhkasivat erota unionista ja muodostaa uuden valtio liiton, jos ei orjuutta turvattaisi hyökkäyksiä vastaan. Abolitvionistit kuolestaan olivat, mitä katkärimmästi kiukustainen Dreadscotein asiassa vangetetun tuomioon ja orjavaltioiden siitä syntyneiden uhkaavien puheiden johdosta. Jyrkimät heistä päättiivät käyttää samoja aseita kuin vastustäjät. John Brown, mies konetikutista kotoisin, asettui ensiksi Kansasin ja sitten Marylandiin. Hämpä jo alkoi yllyttää orjakapinaa. Viimein muuttihän Harpus Ferry, nimiseen pienäin kaupunkiin, että sommitteli siellä ystäviensä kanssa täydellisen suunnitelman yli kaiken maan käyvään neikerikapinaan. Mokakuun 17 päivänä, 1859, valloitti hän pieninen joukkoinen kaupungin yynnä siihen kuulvan linnoituksen ja sen huoneen kanssa. Tämä uutinen vaikutti hirveän kauhistuksen etelävaltioissa. Sotaväkeä lähetettiin heti Harpus Ferry. Lyhyen, mutta kuolamaan halveksi vain vastarynnän jälkeen, saimmat useimmat John Brownin joukkalaisista surmansa, hän itse muutamien uskollisten kanssa joutui vangiksi, tuomittiin pikapikaa virginian korkeimmassa oikeustossa ja hirtettiin. John Brownin kuolema rangaistus tapahtui joulukun toisena päivänä 1859. Vaikka abolitionistit paheksuivat hänen menetystapansa, täytyy heidän myöntötyn toisuudella ja kunnioituksilla katsella näitä vaikuttimia, jotka sen olivat aikaan saaneen. Tuona samana päivänä ripustettiin mustaverho jokaisen talon ovelle, jossa abolitionista ja asui merkiksi naapureille, että tämä päivä oli surumpäivä, oli uuden paheksijoille. Jos joil Red Scottin asia oli kiihottanut mieniä, niin herätti John Brownin kohtalo täydellisen rajoilman koko maassa. Kongressissa, joka alkoi joulukun viidentänä päivänä 1859, ja kesti vielä kappaleen matkan kesäkuuta 1860, tapahtui myrskyysiä kohtauksia. Ehdoiteltiin päätös, jonka mukanei kongressilla eikä territorioiden lainsääntävillä kokouksilla olisi valtaa kieltää orjuutta territorioissa, kun neitä otettiin liittovaltioon. Keskustelua tästä asiasta kesti lähes neljä kuukautta. Joukkosopimuksia ehdoiteltiin, mutta turhaan. Puolueet erkanivat yhä kireämmälle, ja ääniä alkoi kuulua, jotka huusivat sotaa kysymyksen ratkaisemiseksiin. Vuonna 1861 Helmikuussa kokoantui edusmiehiä 13-vapaasta ja seitsemästä niin sanotusta puolueettomasta eri rajavaltioista rauhon kongressiin. Tämä jätti sovintoehdoituksen varsinaiseen kongressiin, joka kuitenkin sen hylkäsi ja sen sijaan omaksui päätöksen, joka ikuisiksi ajoiksi kiosi kongressiä sekantumasta orjuutta koskeviin asioihin noissa eri valtioissa. Tätä päätöstä ei kuitenkaan koskaan hyväksynyt valtion säännössä määrätty ääniluku, eikä siitä sen tähden tullut mitään varsinaista lakia. Orievaltiot sen tähden eivät tyymyneet tähän päätökseen. Etelä Karolaina nosti ensimmäisenä kapinalikun ja lähetti kehoituksen toisillekin etelävaltioille eroamaan unionista. Nämä ensa aluksi kieltäytyivät. Mutta kun tu vuonna 1860 Abraham Lincoln pohjoisten valtioiden ehdokas ja avulitionismin tunnustaja valittiin presidentiksi luopuivat liittovaltioista Floridan, Äläbäman, Mississipin, Georgian ja Louisianan valtiot. Ne valitsivat presidentiksiin Jefferson, Davisin, Poimakkaan ja sodataitoisen mutta samassa kunnianhimoisen ja säälimättömän miehen ja antoivat itselleen yhteisnimityksen American Confedereeratut. Sulussa on liitonväliset valtiot. Näiden yhteishallitus asettui Montgomery kaupunkiin Alabamaan valtiossa. Niin kuin Garrison ja Phillips aikoinaan valivat ilmestyneet herättäen maata tietoon ja tajuntaan orjuuden häpeästä ja kurjuudesta, samantien ilmestyy Abraham Lincoln päättämään heidän työtänsä ja pelastamaan maata. Hän oli syntynyt vuonna 1809 köyhen vanhempien poikana. Kuusi kuukautta vuodessa sai hän käydä koulua mutta väliä ja täytyy hänen tehdä kovaa ruumiilista työtä ensiksi paimenpoikana, sitten päiväläisenä ja veneen kuljettajana. Viimeen tuli hän kauppapalvelukseen jolloin hän sai tilaisuutta lukemaan ja hän voi suorittaa oikeustieteellisiä tutkinoita ja ruveta asian ajan ajaksi. Vähän myöhemmin hän valittiin ensiksi ilinoisin valtion lainsäätävän kokoukseen, sitten Kongressiin. Täällä herätti hän heti huomioita teravan silmensä, rehenisyydensä ja syvien tietojansa tähden. Kun puoloit orjakysymyksen kautta joutuvat yhä kirempään asemaan toinen toistensa kohtaan alkoivat pohjoisten valtioiden silmätkääntöä Lincolnin puoleen. Häntä kun arveltiin mieheksi, joka voisi vastaamaan kaikesta tästä hämmingistä. Lincoln oli näet mies, jonka itse hillinta oli aivan tavaton ja järkisyys selvä. Vaikka abolitionisti täydeltä vaikutukseltaan ollen osoittivat kaikki hänen tekonsa ja toimensa muutenkin aina hillitsevää valtia. Mutta sen ohessa ilmestyi hänessä järkähtämätön lujuus ja kestäväisyys hänen taistellessaan sen puolesta niitä hän piti oikeana. Hänen menetystä avastaut oli näkyviin lämmin isämaan rakkaus, joka ponnisti häntä voimakkaasti edistämään unionin uhattua pysymistä lahjumaton oikeuden tunto, joka ei koskaan sallinut laillisten muotojen ja oikeuksien polkemista, sekä kaikkien toiveiden pahasti timetessakin rikkomotan usko vapahden voimaan siveellisten voimien lopulliseen voittoon. Kaikki nämä ominaisuudet, joihin yhtyi tavattamaan miellyttävä olemustapa, tekivät, että Lincoln vaikutti erinomattaen suuresti ja jalostuttavasti kaikkiin, joiden kanssa hän joutui tekemisiä. Ei se ollut mikään helppo virka, johon Lincoln tuli, kun hän noidatti omistaan astumaan yhdysvaltain presientiksi. Hänen vaalinsa sattui koko etelän raivoon. Miehet kuohuivat kautta kaikenmaan. Toiselta puolelta vaativat abolitionistit, että orjet heti silmän rapauksessa julistettaan sin vapaaksi. Toiselta puolen huusivat orjevaltiot orjuuden pysyttämistä ja orjekaupan laventamista. Lincoln ei kuitenkaan antanut kummankaan puolueen häiritä itseänsä haikeissaan. Hän teki maansa tilan perinpohjaisen tutkimuksen alaiseksi ja ryhtyi sen mukaan ymmärringaan. Hänen ensimmäinen työnsä oli se, että hän julistuksen kautta selitti lujasti päättäneensä säilyttää liittovaltio- säännön ehänä, sekä pysyä kiinni siinä periaatteessa, ettei milläkään valtiolla olisi oikeutta toisten suostumukset luopua unionista. Muuten selitti hän tahtavansa taipua etelävaltioiden kohtuullisiin vaatimuksiin sekä jos mahdollista ratkaista riitä kysymystä rauhallisella keinoilla. Vielä päihdotti hän, että liittovaltio kutsutun kokouksen kautta. Teidän käsissänne, tyytymättömät maanmiehet, sanoi hän, eikä minun, on suodan vaiherrikas mahdollisuus. Hallitus ei tahdot teitä hätyyttää. Sen kanssa ettei odot tapeluun, jos ette itse tee hyökkäistä. Intohimo on ehkä päästänyt irti rakkauden siten, että väliltämme, mutta se ei saa niitä rikki repiä. Muistojen salaperäiset jänteet, jonka yhdistävät jokaisen tapokentän, jokaisen isämaan ystävän haudan, jokaisen sykkivän sydämmeen tässä maassa, ovat sovituksen jänteinä soivat, kun paremmat tunteimme niitä taasen koskettavat, joka totisesti kerran on tapahtua. Muutamilta tahelta, sekä Amerikassa että Euroopassa, on moitettu sitä, että pohjoisvaltiot muka viivyttelivät ryhtymästä ratkaisemmin hankkeisiin. On sanottu, että yhdysvaltojen hallitus viimeisiin saakka vältti selvää politiikkaa, että se vartoilia katseli, mihin orjavaltiot ehkä suastuisivat. Niin olikin osaksi laita, ja se oli epäilemättä seuraus linkollin vaikutuksesta, mutta toiseltapuolen tulee meidän huomata, että tässä oli kysymyksessä veljesota. Monialla piti isä unionin poikakonfedereerattujen puolta, taikka päin vastoin. Kun sota sitten tulisi tuottamaan tavallista suurempaa onnettomuutta, ei sovi ihmetellä, että ne, jotka siitä vastotas saivat, kauan arvelivat, ennen kuin ryhtyvät päättävään toimeen. Sitä paitsen, pitivät monet sitä suurena valtionmiesviisauden tekona, että ei linkon heti naunottanut tuota abolitionistien vaatimusta, että orjet paikalla vapautettaisiin. Vaikka hän itse oli abolitionisti, tiesi hän yltäkyllin, että pohjoisvaltioissa oikeastaan vain taisteltiinkin unionin yhteyden puolesta, ja että itse teussa piirttiin hyvin vähän orjen asemasta. Tietäjän silmällä näki linkon, että tarvittaisiin sodan kauhut, ennen kuin pohjoisvaltiot heräisivät siitä huolimattomuudesta orjuuden kurjuten nähten, johon vuosisoteen tavat ja ennakkoluulot oli heidät nukuttanut. Sen tähden odotti hän oikeaa aikaansa, älytöm, että orjuuden lakkauttaminen saisi todellakin merihyyksen vastasilloin, kun kansa itse sitä vaatisiin. Mutta ennen kuin tämä voi tapahtua, oli tarpeellista, että ajatuksen välttämättömyydestä täydellisesti kypsyy pohjoisvaltioiden kokonaisväestössä. Linkolin sovinnollinen käytöstapa ei herättänyt mitään vastakaikua orja-valtioissa, jotka pitivät sitä heikkohden merkkinä. He vastasivat hänen julistuksensa siten, että niiden sotajoukot työkkäsivät Fort Sumter nimisen Etelä-Karolainassa sijaitsevan unionin linnoyntuksen kimppuun. Samaan aikaan, kun nämä vihollisuudet puhkaisivat, luopuivat liittovaltioista pohjoiskarolaina, Tene-C ja Ergan Sa. Sillä oli sotajulistettu. Abolitionistien vastustajat pohjoisvaltioissa huusivat nyt ääneensä, että nämä mielettömän syytöksensä kautta olivat synnyttäneet tarpeettoman sodan. Ennemmin tai myöhemmin olisi orjuus käytännöllisistä syystä käynyt mahdottomaksi. Orjanomistajat olisivat muka itse tulleet ymmärtämään, ettei orjuus kannattanut ja että se ainoastaan näennäisesti oli tuottavaa. Sitä paitsi olisi ollut parempi maltilla odottaa sitä aikaa, jolloin yleisen mielipiteen paino olisi pakottanut orjanomistajia lakkauttamaan orjuuden kuin väkivallalla toimittaa muutosta. Nähdään parhaiten siitä, että linkäoliin rauhallinen politiikki ei vaikuttanut vähintäkään orjuvaltioiden mieleen. Niin kuin nämä kaikkien ensimmäisinä olivat huutaneet sotaa, niinpä ne nytkin ensimmäisinä ryhtyivät säälimättömänä pontevuunnella taistelemaan entisiä liittoveljensä vastaan. Sitä vastaan abolitionistit, jos lukee pois John Brownin ja hänen vähelukuiset joukkolaisensa, olivat aina vaatineet ainoastaan rauhanäseiden käyttämistä. Syytökset heitä vastaan todistivat vain, kuinka syvällä epäkohdan juuret vielä olivat. Sitä ei tahdottu nähdä, ei tahdottu tulla herätetuksi huolettomuuden unesta, ja senpä tähden karattiin raivossa niiden niskaan, jotka siihen pagoittivat. Semmoisia esimerkkiä on kosolta ihmiskunnan historiassa sekä vanhemmilta, että nykyiseltä ajalta. Kun joku yhteiskunta ei vielä ole saanut itselleen tarkoin selville, että se on viollinen milloin missäkin suhteessa, kääntyy sen viha aina ensiksi niitä jotka sitä huomaattavat viellisuudesta. Sota oli nyt kuitenkin julistettu, ja molemmin puolintehtiin valmistuksia kamppaukseen. Puusta katsoin näetti siltä, kuin pohjoisvaltiot, joiden asukasluku laskettiin 18 miljoonaksi, ja maanailue oli paljon suurempi ja apulähteet rikkaammat, vastaisessa taistelussa tulisivat ehdottomasti olemaan etelävaltioista poittopuolella. Näiden asukasluku oli ainoastaan 5 miljoonaa, joista puolet orjaa, ja sitä paitsi ei ollut niin suuria apuvaroja, eivätkä omistaneet niin tapaperäistä yhteiskuntajärjestystä kuin pohjoisvaltiot. Mutta eteläänä oli vahvemman yhteisyyden etu, sillä nuo suuret tilanomistajat siellä olivat kaikki valtia, samalla kun pohjassa itse vapaus- ja tasa-arvo vaikutti vaihtelevaa erilaisuutta mielipiteissä ja ajatustavassa. Etelässä, jossa metsästys oli mieluisa ajanvietto, löytyy sitä paitsi paljon enemmän hyviä pyssymiehiä. Isojokkan nuorokaisia täällä tavallisesti sotilassäätyn, jonka tähän myöskin suurin osa unionin sotajoukon uksairia oli kotoisin etelästä ja sodan syyttyessä meni confedereerattojen puolelle. Se sotajoukko sitä vastoin, jonka pohjoisvaltiot olivat haalineet kokoon, oli enimmäkseen harjantumattomia sissiä ja vapaajoukkoja, joilta ensa alussa puuttui kelvollinen päällikkikunta ja tarpeellinen järjestys. Asiain näin ollen sopikin odottaa, että etelävaltioiden sotajoukot ainakin joksikin aikaa menestyisivät hyvin. Niinpä kävikin. Ninkallin kutsuma 75 000 miestä pitävä pohjoisarmeja tuli tappi olla kertatoisensa perästä huonosti varustettuna, huonosti harjoitettuna, ja huonosti komennettuna, kun olikin. Päin vastoin etelävaltioiden armeja, entän yhä voittorikkaamana. Viimein oli itse Washington uhattuna ja confedereerattojen hallitus asettui sen lähimmäksi naaporyksi Witz-Mondin kaupunkin. Genreali Beaurecard sai kohta sen jälkeen voiton, joka olisi tuottanut tuhoa ja turmelusta pohjoisvaltioille, jos confedereeratoilla vain olisi ollut kylläksi sotavakää tappelun jatkamistavarten. Pohjoisvaltioiden taivas näkyy pimenemän ja kaikkien silmätkääntyyvät Lincolnin puoleen, joka ei saattanutkaan maan toivomuksia häpeälle. Antamatta linkään vastuksen itseänsä viekoitella kerran viittamaltaan tieltä, pitihän yhä edelleen lujalla kädellä pystyssä unionin pohjoisvaltioiden vaatimuksia kohtaani. Kuten kaikki suuret valtionmiehet tunsi hän ihmiset ja tiesi viisaasti valita kenaanisa. Hän nimitti Ulysses Grantin ylipääliköksi ja tämän vuorosta hankki Genreali Germanin, Sheridanin ja Maclellanin. Hän uudistivat juurtajaksaan koko sotalaitoksen ja saattavat vähitellen järjestöstä pohjoisvaltioiden sotaväkkeen. Vastoinkäyminen ajoisitä paitsi näitä vapaaehtoisia tulvailijoukottajen rimeihin ja melkoisia rahasummia kokoantui. Maclellan Genreali valmisti hyökkäystä Richmondin Shermanekin onnellisen sotalaitken Etelä-Karolinaan, Georgian ja Grant-Tunkeusi menestyksellä tennesiin. Uudestaan synkistyi pohjoisvaltioiden hyvät toiveet, kun Bödregard 80 000 miestä konfedereirottoja kommentain sai uuden melkoisen voitan suluissa huhtikuussa 1862 ja kun Maclellanin aikumaan hyökkäys Richmondin vastaan raukesi tyhjiin konfedereirastut uhkasivat jälleen Washingtonia ja kuitenkin vaikka vaivoin pelasti Maclellan. Nämä uudet vastukset eivät ensinnäkään masentaneet voitettujen mieltä, vaan päinvastoin kannustivat heitä uusiin ponnistuksiin. Tähän asti oli unionin hallitus jättänyt orjat vapauttamatta, se kun semmoisen hankkeen kautta ei tahtanut hukata mahdollisuutta sovintoon etelävaltioiden kanssa. Mutta nyt tuli se hetki, jota Lincoln oli ennustanut, kun sekä kansa, että hallitus vaati orjain heti tapahtuvaa vapauttamista. Elokuussa 1861 suunnattiin ensimmäinen isku-oriuttavastaan lailla, joka laskiva paiksi kaikki orjat, joita oli pakotettu sotimaan Kabinoidsään Armeessa. Mutta vasta, kun tuunno tuumalta oli lähestytty sitä kantaa, ilmestyi 1862 Lincolnin julistus, joka ilmoitti, että hän taamikuun ensimmäisenä päivänä 1863 selittäisi kaikki ihmiset vapaiksi muutamissa valtioissa, jotka silloin mainittaisiin. Ja sanottuna päivänä, taamikuun ensimmäisenä vuonna 1863 julistettiin orjat ikuisiin päiviin vapaiksi valtioissa Arkansas, Tennessee, Texas, Louisiana, Florida, Alabama, Mississippi, Georgia, Virginia, Pohjoisi ja Etelä-Karolina. Tätä olikin orjus kielletty koko maassa, sillä muut valtiot olivat vähitellen sen lakkauttaneet Kongressin hyväksymäen Pankialtojen kautta. Sitten se suuri päämaali, jota varten abolitionistit olivat taistelleet nyt oli saavutettu. Mutta vielä hämmensi voittoa veljessodan katkeruus, jonka kauhu saa kaikki voittovirret vaikeinemaan. Isva osa vapautettu ja nekerejä meni Pohjois-Valtioiden armeian palvelukseen, jossa he muodostivat suuria väkiosastoja ja taistelivat kiitettävällä urahoidolla. Pohjois-Valtioi, milloin toiselle, milloin toisille puolella. Viimeen onnistui generaali Med Pohjois-Valtioiden armeilla saamaan ratkaisemaan voiton Ketisburgin luona ja pieni sen jälkeen valloitti Grantt-Linnoititun Vicksburgin, jota kauan oli kiiritetty suurella kivaanella. 1864 nimitettiin Grantt unioinnin kaikkien sotejokkojen ylikääliköksi ja hän tiesi antaa sotaliikkeelle yhteyden ja kokonaisuuden, jolla niissä sitä tämän jälkeen sotaretkeja tästä lähein jatkettiin suurella voimalla ja pohjan joukot alkoivat kaikilta taholilta voittorikkaasti tunkeutua vihollisen alun. Kesken sotaan samalla kun Pohjois-Valtiot varmasti vaikka hiljoilleen lopullista voittoa lähestyivät oli uusi presidentin vaali toimitettava. Tuskalla vartoivat unioinnin ystävät eikä ainoastaan Amerikassa vaan myöskin Euroopassa vaalimpäätystä. Oliko Amerikan kansa ratkaisevalla hetkellä luopuva tällaistaan itsehensä ja uskostaan siihen mikä oikeaa on? Vai oliko se voittorikkaana lähtevä taistelusta ja osoittava luja-aluottomusta niihin periaatteisiin, jotka tähän saakka olivat sitä elähyttäneet vapauteen ja oikeuteen? Tämän voisi kansa näyttää ainoastaan siten, että se ylimmäiseksi taakseensa valitsisi uudestaan sen main-heikkaan kansalaisen, joka oli kantanut viime vuosien jättiläistä akkaa. Kaikki alla oli presidentin vaalin aikana kovaa kiihtymästöjä eripuraisuutta. Muutamat tahtoivat kauhistuneena sodan hirmuista tehdä rauhan etelävaaltioiden kanssa, mihin intaa on hyväänsä. Toiset taas arvelivat, että näiden pitäisi erota unionista, jolloin muka uusi liittovaltio oli muodostettava paremmalle pohjoille kuin vanhaa. Tinkon yksinään oli tyven, selväpäinen etäynnä luottomusta. Tuntui siltä, kun olisi hänen tukevat hartijansa vaivatta kantaneet kohdanaisen kansan tuskan ja huolet. Hän lähtikin voittorikkaana koituksesta, kun kansan paltaavalla enemmistöllä antoi äänen sähänellä. Ninkolin ja pohjoisvaltioiden kunniaksi on luettava, että he ensiksi niin kauan kuin suinkin liivittivät ratkaisavaa rynnäkköä etelävaaltioita vastaan, mutta sitten jyrkeisesti pysyivät suostumatta rauhantekon kapinoitsijan kanssa muulla ehdoilla, kuin että nämä täydellisesti alistuisivat unionin isännyytään. Jos olisivat horjunneet tässä kohden ja myöntyneet ennen aikojansa, ei orjuus ikinä olisi surmaniskuansa saanut, eikä sodasta niin muodoin mitään satoa lähtinyt. Vuonna jälkeen Lincolnin toista valja tuli ratkaisivat tapaukset, jotka vihdojenkin tekevät sodasta lopun. Perisen tappelun perästä valloittivat Grant ja Sherman lujasti linjoiteltu Richmondin, jossa kapinoitsijan hallitus oli pitänyt pesänsä. Pähään myöhemmin täytyy generalin liin antautua vangiksi 26 000 miehen kanssa, jotka olivat koko loput etelän armejasta. Näiden voittojen kautta muserrettiin konfederaationin uppiniskainen ja myöskin sen kannattajat pohjoisvaltiossa nörtyivät kansan tahdon alle, joka niin voimokkaasti oli Lincolnin uudessa vaalissa sanansa lausannut. Kapina oli täten kukistettu ja rauha tehtiin suluissa vuonna 1865 etelävaltioiden ja unionin kesken, mutta sillä ei kuitenkaan kaikkia ollut saatettu entiseen kuntoonsa. Lincolnin asiana oli nyt tarttua suuren tehtävänsä toiseen puoleen, sovinnon kauniisen työhön, joka niin hyvin sopikin hänen lempeelle luonteen. Tässä auttivat häntä uskollisesti abolitionistit, jotka nyt olivat yhtä innokkaat vaatimaan täyttä anteeksi jääntoa kaikille, jotka olivat olleet osallisina kapinassa, kuin he ennen olivat käyneet pitkälle heihnestystapaansa moittiessaan. Ainoastaan siinä he olivat järkähtämättömät, että hallitus nyt, kun sota oli loppunut ja kapina kukistettu, ei saisi löyhyyden ja sopimattoman nientyväisyyden kautta päästään voiton hedelmiä käsistään. Kaikkealla kaikuva voitoriemu tuli kuitenkin äkkiarmaamatta häirityksi häpeällisen alhaisen kostoniimosta ja surhuteltavasta puolueraivosta lähteneen ilkittyen kautta. Eräänä iltana, huhtikuun 4. päivänä 1865 Lincolnin istuessa Washingtonin teatterissa rymtasi muon näyttelijä kotoisin etelävaltiosta esiin ja ampui hänen laukauksen pistoolista sillä seurauksena, että presidentti seuraavana aamuna kuoli. Amerikan kansa saattoi tämä alamurha sydään suruun ja kuollon salomasi nytti tuskauttavan hämmästyksen kokosivistoneessa maailmassa. Mutta vaikka Lincoln kaatui kesken työtänsä sitä päämaalia vasten, johon hän oli pyrkinyt jalomielisyydellä ja tyvenellä kestäväisyydellä, ei hänen tehtävänsä kuitenkaan hukassa ollut. Papauden ja oikeuden ystävät liittyy, että päinvastoon luemmasti yhteen ja päättivät jalon muistonsa elähyttäminä sen työn, jonka hän oli alkanut. Orjuus oli peruttomattomasti lakkautettu ja mahtava unioni, joka oli kestänyt kovimman koituksensa oli voimallisempana kuin koskaan ehmeen. Varapresidentti Andrew Johnson vastui valtion säännön määräisten mukaan kurhatun Lincolnin seuraajaksi. Hänkin oli korkealle kohonnut matalasta asemasta, oli nää tuoruudessaan ollut räätäli, hän oli voimakas, lujapahtoinen mies, terävä järkinäniä pelkäämätön, henkilösiis, joka hyvin kykäni vaikeaa tointa täyttämään. Mutta hänellä ei ollut sitä tyventä malttia sitä lempeä mielisyyttä ja sielun ylevyyttä kystä Lincolnin oli tunnettu. Sen tähden sopihän kyllä ulkonaisten asian järjestäjäksi, vaan ei niiden veristen haavain parantajaksi, jotka sota oli iskennyt. Unionin armeja, jossa sonon loppukolella oli toista miljoonaa ihmistä, saatiin verrattain helposti hajalle, kun näet sekä sotamiehetä, että päällikö kunta heti palasi takaisin rauhallisille askäreillensa. Mutta vaikeampi oli saada etelävaltiössä aikaan sitä uudistusta, jonka tietysti oli tarpeen orjuuden lakkautamisen johdosta. Liittovaltio säännössä ei ollut mitään määräistä semmoisen valtion vastaanotosta uudestaan, joka oli luokunut liitosta. Jos nyt ilman mitäkään olisi kapinalliselle valtiolle myönnetty kaikki heidän entiset etunsa, niin olisi joot neikerit ilman tarkastusta jääneet entisten herrainsa käsin. Neikerien oikeussuojelukseen niin myöhänsä avuttamassansa vapaudessa oli pohjoisvaltioiden tärkeämpi, kun kaikki tietopuoliset kysymykset eri valtioiden suhteesta unionia. Pohjoisvaltioiden asukkaat tahtoivat sentääden kapinallisia valtioita jäettäväksi sotila-spiireihin, jossa kussakin presidentin nimettömän käskynhaltio pitäisi ylimmäistä kommentoa. Tämän tulisi valvoa kaikkien asukkaiden personallisia oikeuksia. Jokainen valtio jäisi tähentilaan siksi, kunnes valitut kansanedustajat, jotka valittaisiin katsomatta puolueeseen tai rotuun, yleisesti selittää sivat tunnustavansa valtiosäännön 14 artikkelia, joka koskee jokaisen yhdysvaltain asukkaan personallisia vapauksia ja oikeuksia. Heti tämän tehtyänsä julistattaisiin valtio-kongressin kautta, jälleen otetuksiin valtiolihtoon ja aseltuksi entisiin oikeuksinsa. Niin kävikin. Vähitellen alistui toinen etelävaltio toisensa perästi näihin ehtoihin, kunnes viihdoin, kun George ja Heina 1677 uudestaan otettiin unioniin, tämä oli täydellinen. Mutta nämä muutokset eivät suinkaan tapahtuneet levossa ja souussa. Neekerien saavuttamaa personallista vapautta tietysti ei voitu heiltä riistää, mutta sen sijaan kieltä ysyvät etelävaltiot kivenkovaan myöntämästä heilet täysiä kansalaisoikeuksia. Valkoihoiset etelässä olivat liian kauan tottuneet pitämään mustia kaluina, joihin nähden heidän ei tarvinnut mistään vastata tahtuaksena hyvällä tunnusta heitä yhtävertaisiksi, mitä verisimpiä ja harjoitettiin vapautettuja neekereitä kohtaan julmuoksia, joita voi täysin verrata orjaolojen väkivaltaan. Toisenaan panttiin toimeen todellisia neekeri-verilöyliä. Tästä harmissaan laativat pohjois- valtioiden edustajat Kongressissa vuonna 1866 lain-säätämistä, jonka kautta neekerit saisivat oikeuden käyttää turvaksen hallituksen sotajoukkoja mahdollisia väkivaltaisuuksia vastaan valkoisten puolelta. Sen ohessa tulisi heidän saada jo maasta sekä varoja koulujen perustamiseen lapsillensa. Presidentti arveli kuitenkin tämän lain liian jyrkästi tunkeuvan eri valtioiden lain-säätämisoikeuteen ja kieltäytyisi sitä vahvistamastaan. Vielä pähäni julisti Kongressin jääviksikin, koska yksitoista etelävaltioita vielä oli unionin ulkopuolella, eikä siis myöskään Kongressissa edustettuna. Lakiaettiin perille presidentin kielusta huolimatta, mutta siitä pähänen ja Kongressin keskinäinen välirikkoutui ja pysyy riitaisena Kunnes Johnson 1869 luopui virastansa ja Grant astui hänen paikalleen. Grantille vähitelleen onnistui saada presidentin ja Kongressin keskinäinen välihyväksi jälleen, hän kun voimakkaasti ylläpiti järjestystä etelävaltioissa ja turvansineekereiden oikeuksia. Orjain vapauttamisen suurityö oli toimitettu, mutta vieläkin oli jäljellä tehtävä abolitiomisteillä. Vapautettu orjat jääivät vapautuksen kautta oman onneensa nojaan ja olivat edelleen elintäpansa johdasta pelkein yhtä avuttomassa tilassa kuin lapset. Olivat kodittomat, työttömät, tietämättömät ja taitamattomat. Heidän entiset herransa, hyvin harvoina poikkeuksilla, eivät tehneet mitään heitä auttaaksensa hiukuissaan, kun olivat kovit siitä aineellisesta tappiosta niistä onnettomuuksista ja nöyryytyksistä joita orjat olivat heille saataneet. Abolitiomistit tulivat taas liikkeellä. He perustivat suuria yhdistyksiä ja joiden tarkoitus oli auttaa neekereitä hankkimalla heille työtä, toimittaa heidän lapsilleen pääsyä kouluihin ja antamalla kovimmasti kärsiville ruokaa ja vaatteita. Mutta ennen kaikkea kokevat he saada poistituksi rodun ennakkoluulot mustia kohtaan sillä tässä oli pahennoksella juurensa. Neekerit olivat ilman omaa vaikutustani joutuneet kansalaisiksi yhdysvalloissa. Itä pikemmin he täydöllisesti asetettaisiin kansalaisoikeuksiinsa, itä pikemmin heitä ruvettaisiin ja täydöllistelämään ainoastaan heidän personaalisen arvonsa mukaan heidän syntiperäjössä ollenkaan lukuunottamatta sen paremmin heille ja koko maalle. Sillä se on turmiollista valtioviisautta jos koetetaan yhdistää kaksi kansallisuutta yhteen valtioon muiden periaatteiden kuin täydöllisen tasaharvonnojolla. Aina meidän päiviimme on tätä abolitiomistien työtä kestänyt. Jos kohta he eivät enää käytäkään tätä nimitystä joka haukkuma nimestä vähitellän on tullut kunnian nimitykseksi heitä kuitenkin elähyttänyt sama pyrintö kuin muinnoin vaikuttamaan täydöllisen yhteiskunnallisen tasaharvon saattamiseksi kaikille yhdysvaltoin asukkaille huolimatta rodusta tai ihoväristä. He ovat hyväksi osaksi onnistuneet pyrinnöissään sillä vaikka paljon ennakkoluuloa vielä on olemassa nekereitä kohtaan niin ei näitä kuitenkaan enää estää mikään lainmäärössä hankkimasta itselleen sivistystä, harjoittamasta elinkeinoja, astumasta korkeampiin valtiovirkoihin ja käyttämästä ääni valtaa. Nyt on tullut näkyviin, kuinka oikeat linkonnin laskut olivat, kun hän tahtoi että tajunta-orjuuden lakkauttamisen tarpeellisuudesta kypsyisi pohjoisvaltaen väestössä ennen kuin ratkaisaviin hankkeisiin ryhdyttiin. Tämän maltellisen toiminnan kauttaan yleinen mielipidätuota halveksittavaa laitosta kohtaan käynyt niin voimalliseksi ettei edes kiihkoisinkaan etelävaltoiden puolta ja enää kohtaisi ääntäisessä sen palauttamisen hyväksi. Valiettävästi eivät veljessaudan jättämät arvet vielä ole kasvaneet umveen, mutta rehellisiä ponnistuksia on molemmin puolin tehty menneisyyden unohtumiseksi ja mitä enemmän nuo vanhat, jotka ovat sen kauhia kokeneet, enemmän pois ja nuoret jotka tuntevat niitä ainaastaan nimäksi kasvavat, sitä selvemmin ovat sovinnon jäänteet ääntövät uudestaan yhdistettyjen veljesvaltyöiden väestön kesken. Abolitionistien aika on siis ollut ja mennyt, heitä jenää tarvitaan. Tuosta lukuisasta, voimakkaasta ja alttiista joukosta on ainoastaan jäljellä joku harmaapäinen mies ja nainen, jotka vielä vuistavat sitä aikaa, jolloin pakenivia orjaa pidettiin piilossa, ravittiin ja vaatetettiin heidän taloissansa ja jolloin nimitystä abolitionisti viskattiin heille silmiin Ivan ja Pilkan kielellä. Heidän muistojensa läpi käy myöskin voitoriä mun tuulahdus. Heivät ainoastaan ole saamuttaneet tarkoitustansa, he ovat sen ohessa työnsä ja tekonsa kautta kylvänneet jaloja siemeniä, muita aatteita varten jotka ovat samaa heimaa kuin orjaan kappautus ja niinikään taistelevat vapauden ja oikeuden puolestaan. Sen työn kestäjässä, johon tehtiin orjaraukkojen pelastukseksi, tuli ilmiin monta vääryttä ja monta soron tilaa, joista kristiytyt yhteiskunnat vieläkin potevat. Orjuus törkeimmässä muodossaan on pannaan pantuna, mutta jäljellä on yhä vielä meidän päivinäme sordoa, tosin vähemmän huomattua, mutta sen tähden ei vähemmän loukkaavaa, jota monessa muodossa väkevämmät harjoittavat eikompia kohtaa. Abolitionismy vaikutti sekä näiden epäkohtien huomaamiseen, että myöskin pyrintöihin niiden poistamiseksi eikä ainoastaan Amerikassa, vaan muissakin maissa. Sen kasvattava vaikutus nuorison oli merkitykseltään äärettömän suuri. Sillä ei paljon ole missään, joka niin valtavasti valmistaisi meitä tehokkaaseen työhön hyvän palveluksessa, kuin tarjottu tilaisuus saada nuoruudessa tutustua ja sulata kiinniaatteeseen, joka taistelee ihmiskunnan parantumisen puolesta. Kuten valmistuneina astuvat monet miehet ja naiset elämäntanderelle, ilo rinnassa ryhtiön joka päivääseen työhön, joka tarkoittaa ihmiskunnan korkeampaa kehitystä. Senpä tähden on nyky ja jälkimaailma suurassa velassa abolitionisteille. Meidän tulee kiitollisuudella muistaa heidän jaloa työtänsä. Oli se pitkä asken eteenpäin ihmiskunnan tiellä, kun heidän ponnistustensa kautta orjet vapaiksi ihmisiksi tehtiin heidän isäin maassansa. Työksen loppu. Horjen vapauttaminen Pohjois-Amerkassa kirjoittanut Aleksandra Riitendee.