 Estic bé de micro, em diuen que sí, m'han dit que no m'acosti molt. Benvinguts i benvingudes en aquesta acta oficial d'inauguració del curs acadèmic 2015-2016, tot i que les classes ja van començar fa uns dies. Veig que l'interpreta atrau tota la vostra tensió. Li donem amb ell també la benvinguda. Bé, tinc el plaer de presentar-vos la Simona Schraberts, m'he fet la transcripció fonètica per pronunciar-ho correctament, escriptora, filòloga i estudiosa de la teoria literària i també traductora. La Simona té la sort de dominar diverses llengües, ho podreu comprovar tot seguit, el català, l'eslové, el castellà, l'alemany, l'anglès, el francès, el servocruat. Ara ja som tots de color verd de l'enveja que ens embarga. És lliçenciada en literatura comparada i en filologia alemanya per la Universitat de Ljubljana i el 2002 es va doctorar a la Universitat Autònoma de Barcelona en literatura comparada, amb una tesi titulada, mireu que bonic, el poeta, la nació i el context intercultural, els marcs identitaris en el cas de Centro-Europa, tan poètic com segur que serà la seva intervenció. La doctora Schraberts es dedica a la recerca relacionada amb la literatura europea del segle XX i estudia la relació de les obres literàries amb la formació de la identitat i la memòria del passat. I com a producte o resultat de la seva investigació, publica regularment estudis en diverses revistes especialitzades que podeu consultar. A més a més és autora de diversos llibres i, com deia abans, traductora a l'eslové d'obres d'autors catalans molt i molt importants, per exemple Pere Caldeix, Jesús Moncada, Jaume Cabré, Gabriel Ferratetge, per no allargar-me, s'ho heu trobat tot a internet, i també tradueix autors eslovens i service al català, amb la qual cosa la circulació entre les diverses cultures està ben assegurada. Actualment és la cap de redacció d'avisat una revista digital de literatura i traducció que, segons la pàgina web que he consultat, té per objectiu convertir-se en una gent de divulgació de les lletres catalanes en l'àmbit internacional i en un espai de referència per als professionals de la traducció literària, perquè avui ens ve, sobretot, com a traductora literària per compartir amb vosaltres aquesta seva passió. Per acabar, dic que des del 2014 és presidenta del Comitè de Drets Linguístics i Traducció del Pen Català, del Pen Internacional, perdó, diu aquí, no sabem ja ni llegir, i em sembla que res més la deixo... Li dono la paraula, perquè si estem aquí és ben bé per poder-la escoltar. Moltes gràcies per haver acceptat la nostra invitació. Moltes gràcies per la invitació. Fa una il·lusió, la veritat és que no ho sabeu, perquè jo també he sigut jove així de jove en un altre país i poder-te seure aquí i explicar per què val la pena estudiar el que esteu fent i aprendre llengües. La veritat és que fa molta il·lusió, que agraeixo molt la invitació. M'excuso per endavant, a l'interpreta, perquè tindrà feina. M'excuso també una mica a vosaltres si el text o el que els parlareu serà una mica diferent del que esperàveu i parlarem ben poc de traducció i molt més de literatura o de poesia. Però perquè sigui una mica a més i puguem entrar fàcilment, hi ha una foto, darrere la meva esquena, la foto l'he fet jo, aquest estiu, i us l'he portat perquè he pensat que així entrarem d'una manera bastant fàcil en aquest àmbit de literatura, poesia i en general una reflexió sobre com existeix la llengua i què fem quan traduïm, quan escrivim. El que va passar aquest estiu, jo tinc una casa a Eslovenia, un pis petit, i la meva mare, quan jo no hi soc, perquè anirà molt planta geranis, cada estiu, quan jo arribo, els geranis estan plantats. Vam arribar, els geranis hi eren, vam marxar uns dies a passar vacances a la costa, tornem, i amb una, dos, tres dies, tots els geranis es van nascar, totes les flors, i només entrar a casa, no hi havia més remei, els del balcó del davant, els de la traceta del pati, tots sexes, escapatòria, vaig pensar, el que cal fer ara només tornar a casa és tallar les flors, escombrar, fregar. Per què? Perquè són aquests geranis molt, molt grans, tenen un vermell molt profund, i els pètals d'aquestes flors són tan impregnats de saba que ho tenien tot. Així que les petites fulles que estan, els pètals que estan escapats per terra, els podeu veure, deixen una petita marca allà on cauen, i aquesta marca queda com una petita gota de sang, és a dir, que havíem de fer això, tallar-les, les vaig muntagar sobre el terra, i abans de ficar-los a la bossa del plàstic, vistes així com estan ara, vaig pensar que aquestes restes vegetals ja eren bessura, ja no eren res més, i de cop i volta em va agafar una tristesa per la futilitat de tot l'esforç per tot el que fem, donar bé aquesta necessitat, sobre tot tantes dones, que som aquí, descombrar, fregar, plantar, arregar, retallar, eliminar totes les imperfeccions, per què fer això? Si total aquelles flors dins dels geros els podria deixar créixer sense més, es podrien fer una mica més salvatges, podrien tenir alguna flor seca, ignorar les gotes de sang, aquestes taques que deixaven per terra, i no passaria res. És a dir, quina diferència faria, haver-les retallat o haver-les deixat creixer eren dues opcions vàlides. Aquesta decisió era absolutament irrellevant. El que no havia previst jo, d'aquí ve la foto i d'aquí ve aquesta conferència, és que veure aquestes flors a terra, tal com estan, m'hauria provocat tanta melangia, tanta tristesa, perquè les flors tallades se m'havien convertit en un símil, les fulles grogues seces i aquests pètals sols, i cada pètal com una cápsula plena deixava líquida i densa, ja no podies borrar-ho. És a dir, ja és una escena, ja és una imatge, que es va gravar la meva memòria, i a partir d'aquí aquest esdeviniment absolutament banal va començar a tenir alguns significats, com per exemple recordar-me els fracassos de totes aquelles emoràgies internes, mal dissimulades, les ferides doloroses, petites, però que no pots mai oblidar, com aquestes fulles escampades per terra, que cauen on cauen i sempre deixen alguna marca, i per aquestes coses llavors vas pensar, no tens ni tisores, ni draps, ni escombres, per fer desaparèixer els records que han despertats els geranis de volta de vacances. I en aquest moment es produeix el lloc que tots coneixeu com un moment de silenci, intens, d'aturar-se en el temps de pensar una mica. Què fem aquí? Aquesta seria una il·lustració molt fàcil de què podria ser un poema, de quina manera funcionen els poemes o qualsevol altra obra literària, funcionen com aquesta fotografia, és a dir que hi ha un element intercalat entre nosaltres i la realitat. Es produeix una imatge, no poques vegades aquestes imatges, aquests poemes, són com un escut, com una barrera de protecció, és a dir, aquí sóc jo, allà hi ha la realitat, i entre mig hi ha una paret translúcita, un mur, una separació, i aquesta paret li podríem dir que són les paraules. Les paraules són una cosa que deixa tot allò que hi ha fora, penetri dins de nosaltres, però ho matisen, amortiguen algunes percepcions o veles aguditzen, les paraules poden ser una arma defensiva, ens protegeixen, poden ser ofensiva, poden ferir, i molt, poden adquirir qualsevol tonalitat, poden expressar qualsevol sentiment, dolor o plaer, fins i tot el punt on el cos mateix es nega per sempre la seva intensitat, és a dir, que les paraules sí poden fer tot això, però no són part de nosaltres. Les paraules en certa manera viuen les seves vides, si es pot dir així, són estranyament independents, són com una barrera que ens protegeix de la realitat i al mateix temps ens connecta amb la realitat. No ens pertanyen perquè els compartim amb els altres, i per poder-les compartir tenim inculcats els codis i la manera de com descifrar-los. Ara riureu perquè heu d'anar cada dia a classe per aprendre a utilitzar bé llengües diverses, però en realitat la llengua és fàcil d'utilitzar així d'entrada, perquè ho aprenem, ràpidament aprenem les instruccions d'ús, sabem com parlar per aconseguir el que volem, sabem utilitzar la llengua per comunicar-nos. Tot això, tota l'ús de la llengua en la vida normal, quotidiana, és un procediment que no invita a la reflexió. Des de la infantesa més tendra diem el nom d'una cosa, i aquesta cosa és darrere d'aquesta paraula. El sol i el gust de la llet collen en un sol concepte. Quan diem llet, tot sabem que això és una substància típia, espessa, dolça, i el gust es desperta ben bé a la boca. És a dir, per què prendre-se llavors la molèstia de separar la paraula de llò que aquesta paraula representa? Per què buscar aquesta diferenciació? Doncs això és el que, bàsicament, fa la poesia o la literatura en general, pensar poèticament significa fer aquest treball probablement inútil i necessari, que desconserta i molt, de veure la separació entre el sol i la cosa, entre la llengua i la realitat, constantment veure que allò que diem no és, potser, exactament el que volíem dir o el que hem sentit, el que sabem que existeix. Així és que utilitzar la llengua poèticament vol dir profundir, mostrar, a vegades només esbusar o marcar la separació entre la paraula i el seu ús inconscient, perquè en la vida quotidiana les paraules es carreguen de prejudicis, d'inèrcies, diem sense pensar exactament on ve una paraula que exactament podria significar i tot allò que rossega aquella llarga cua que tenen totes les paraules. En canvi, els poetes, quan realment fan bé la seva feina i decideixen que la faran bé, veuen sobretot el material que utilitzen per construir els seus versos. És a dir, sobretot en poesia, però la prova, a vegades, no és gaire diferent, que la teva llengua literalment o poèticament, les línies es construïen sílaba per sílaba. És a dir, que el material se suspeza abans que comença a significar. Com un merç só en un poema, això ja compta, si hi ha molts sorolls, molts vocals, etc., tot això pot tenir el seu valor. Així és que si ara pensem què construeix un text literari, què fa un poema, el primer factor que necessitem és l'autor o el poeta. És a dir, el jo. Amb la poesia, aquest mur de les paraules, que en separa de la realitat, es fa molt més translúcit, més ric en matisos. Podríem dir que acaba sent un verdader prisme que transforma la realitat en milions d'ataques de llum. Hi ha un poeta eslové que va morir l'any passat, Thomas Shalamond, que m'agrada molt, he escut molts anys Amèrica, és bastant conegut, i ell sempre deia que els poetes són com aquells nens entremaliats que juguen amb un mirallet, que fan la reteta. Llavors aquests són molestant, jugant, fent veure tot allò que no veuríem sense la seva capacitat d'aquest joc. Un poeta sempre juga i construeix, i el mateix temps també analitza i enderroca qualsevol veritat. És a dir, que la poesia és aquell espai en el qual realment tot és i ha de ser possible. I aquí, quan parlo de poesia, no penso tant en poesia enversos als poemes, sinó realment en tota la literatura, pensada com un espai de reflexió, allò que els alemanys diuen dictum, o dictar, com a poeta, qualsevol gènere que vol ser escrit literàriament aquests mateixos procediment, una autobiografia, també els ha d'afrontar una crònica d'una ciutat, probablement també. Per què els poetes, el que necessiten d'entrada a construir-se és un espai propi. Han d'engruixir tant com poden aquests murts de paraules que estan al seu voltant, per què han de treballar a consciència per conservar el seu jo, per què han de evitar ser contaminats per la realitat, per què la realitat no es deixa sotmetre, ens és normalment molt hostil, és sempre incontrolable, és al lloc tot allò que està més enllà de nosaltres mateixos, no sabem com és, no sabem com controlar-lo. I el poeta, per poder fer aquesta expansió cap en fora, per poder començar a parlar, s'ha de construir una cova, o s'ha de construir, a vegades dèiem, una torre de merfil, així ben lluny, ben solitari, per mirar, per tenir un escut impenetrable, per preparar aquest prisma que reflecteix la llum i que pugui llavors explicar literalment qualsevol cosa. Per què s'ha de poder moure tal com poeta vol dintre dels seus textos? Necessita construir-se aquest espai on se sent segur? Per què se senti lliure? Per què no pugui tenir cap por? Per què els poetes, si hi ha alguna definició de poesia, o dels poetes que jo afirmaria, és que els poetes no tenen por. No reconeixen por de dir res. Això és el que un poeta el defineix més, perquè aquesta seria també la diferència entre tants altres autors, els cryptors d'avui dia, que escriuen perquè calculen quin efecte provocaran, perquè calculen quines novel·les es llegeixen a Uici, és de misteri o és de lladres i serenors. Aquests no són poetes, perquè un poeta escriu des de la seva llibertat i també des de tot allò que sent que ha de poder dir. I per dir-ho tot és molt difícil. Per això cal preservar aquelles circumstàncies, que el poeta és aquella persona, aquell home o dona, que és capaç de dir coses on nosaltres en modim, on la gent diu, no tinc paraules per expressar-ho, o em fa por ni tan sol pensar-ho en això, aquí és on els poetes entren i acaben la feina. Podríem dir com un cirurgià quan fa la incisió, és el cirurgià que acaba la operació, i aquests absurdes complicats els deixem sempre als especialistes. Per això la fama dels poetes és merescuda, no té absolutament cap sentit dubtar que els poetes o tot allò que es conserva en les biblioteques, el que s'aprena a les universitats i a les escoles, com a llegat literari, com a vell literatur, com a la literatura universal, no estigui bé. Han dit allò que no ha sigut capaç de dir ningú altre, perquè allò que es perceba d'un segle a l'altre, d'una època a l'altre, són els pensaments que ens ajuden a interpretar la realitat, a veure-la, a pensar-la millor. És una selecció implacable, res de superficial no es conserva ni una tècada, això malauradament per molts autors és així, però el llegat literari és realment un tresor, és una col·lecció inabastable de saviesa, està allà només escala anar-hi a buscar-ho, i aquí ve la gran pregunta, com? És a dir, com aprofitar tot això, ha dit que s'ha dit en moltes llengües diverses, en moltes èpoques diverses, com podem assumir tot el que ha estat dit? I aquí assenyalarem alguns problemes. Primer, que els prohetes, sobretot quan entren aquest circuit de grans noms, bàsicament provoquen veneració, i la veneració és una mena de sortesa crònica. Els versos s'aprenen de memòria, això a la meva època, vosaltres ja no ho sé, si heu après algun preixer en comió de memòria, algun guet, es petrifiquen, ningú els escolta, ningú intenta realment compendre-nos, molt sovint, el sistema escolar acadèmics i tots aquests canons nationals, el que construeixen és una icona, algú que es venera i que es reconeix sense haver realment deixat que aquests versos o aquests pensaments entrin a nosaltres. Això, jo li dic, domesticar la poesia. Ferà simple, utilitzable i que no ens pugui ferir. I això és el que fem, és una gran injustícia, perquè llegint la poesia o la literatura d'aquesta manera, oblidem les ferides que han fet néixer aquests versos. I oblidem també l'esforç realment descomunal que va ser necessari perquè el poeta es construís aquesta cova seva, la seva solidesa, per protegir-se, per poder disparar el que en les metàfores de la Grècia Antiga deien les fleixes alades. Sabeu, les fleixes, quan es disparen, si tenen al darrere els alerons, llavors realment arriben a la meta. En canvi, si fas una fleixa a un nen que fa una fleixa i no li posa res al darrere, aquella fleixa farà així i no arribarà. Per això la poesia o les paraules poètiques pot dir que són les fleixes alades, és a dir, aquelles que els disparen perquè arriben. Tot això passa amb la poesia, però la pregunta és per què llavors els lectors no escolten? Per què no es produeix tant sovint cap diàleg? Per què es tacarien les mans? Per què els poemes són com aquestes fulles aquí darrere nostre, encara, com aquests petals carregats de saba que tenien, teniaixen els dits, poemes són aquells petals vermells que tenen cada poem, cada vers, pot ser una càpsula que ho conté tot, i podríem dir que si els poetes són aquells que no tenen por de dir, els lectors sí tenen por, molt sovint, i tenen por de descobrir que el seu món no és ben bé tan segur com es pensaven. És a dir, que aquesta seria la primera instància de la poesia que seria des d'on parla el lloc poètic, el poeta, el que escriu, el que busca ser escoltat. Esclar, si estem parlant d'una comunicació, si estem parlant d'un diàleg, aquí de seguida hem de començar a pensar en el tu. Us llegeixo només tres versos d'un poeta eslovè, Sreig Cocósovel, nascut el 1904 i mort el 1926, dic aquestes dates perquè ja veieu que tenia ben bé 22 anys, i és un dels poetes més importants de la meva llengua, va aconseguir fer-ho tot això fins als 22 anys, i aquí són els seus versos que diuen, ens estimem, o som només dues estrelles que passen per les mateixes contrades. Dues persones, Déu, que s'observen a través dels paisatges verds d'ànima, com deia ell, es poden sentir una a l'altra, s'entenen, fins on es poden parlar, comprendre, és a dir, aquesta comprensió entre dues persones on arriba, perquè com hem dit a l'entrada, la paraula no està integrada a la carn, la paraula és alguna cosa externa, així que sempre estem davant d'un intent de comunicació, volem sentesos, però no sabem si ho serem, i aquesta és la diferència que també illustren aquests dos versos de Còssovel, en un costat tenim la seva pregunta, Alice Llúviva, ens estimem, i aquesta pregunta en eslovès és especialment bonica, perquè la meva llengua té dual, llavors Alice Llúviva és en dual, vol dir tu i jo, tots nosaltres, això és aquella part que no es pot traduir, perquè en català dual no ens el podem pas inventar, ni amb cap altra llengua, aquesta seria la comunicació perfecta, dues persones que s'estimen, donem per suposat que poden comunicar-se amb un nivell extraordinàriament alt, de compenetració, de compendres, una a l'altra, i tots els altres que no som dins d'aquest tu i jo, ens separa una distància sideral, que és com dues estrelles que passen per les mateixes contrades, és a dir, aparentment dues estrelles que veiem són molt a prop, però en realitat sabem que són allunyades un punt de l'altre al cel com els sistemes solars. És a dir, que realment allò que ens connecta a tots que som ara aquí seria la casualitat de trobar-nos ara i aquí en les mateixes contrades. Així us parlo d'aquesta relació amorosa com un exemple de comunicació on ens és més fàcil imaginar-se que la comunió esperada sí es produeix, però encara que passi això, no durarà, serà un instant perquè la vida continua i se'ns endur, la vida no es deixa congelar cap instant perdura i situa aquí un poema que l'apilar segur que sabrà de Götés de Vanderes Nachtlid, que llavors es priu a traduir com car tot en un moment et serà pres. Aquesta és la idea bàsica, trista, com les meves pobres gerànies de l'estiu, en un moment tot et serà pres. I això sembla que fos ligat una mica, per això és important pensar sempre poèticament també en les imatges, en allò que veiem, perquè els ulls són com un mecanisme biològic que també ajuda a produir aquesta sensació que no podem retenir res. El que veiem és allò que veiem, fins a l'arriba a la vista, fins a l'horitzó, la mirada no guarda res, no registra que ha precorregut, no es pot acumular el que hem vist, perquè de seguida que allò que hem viscut, el que hem vist, se'ns amagueix, etsema en la ment i es transforma, les imatges es tornen inestables, interpretables, es modifiquen, allò que recordem no és del tot segur, és a dir, si ara sortissim i us presentaríem quantes flors hi havia en aquesta foto ja sabeu que ni jo sabria quantes n'hi ha, excepte algú que els hagi comptat, així és que la mirada és allò que arriba fins a l'horitzó, no veiem ni el futur, només uns quants passos, un espai mínim, una petita càpsula de possibilitats previsibles, és com si, com a animals, poguessin calcular aquells perills més iminents, amb això podem confiar en la vista, l'olfacte ens ha a l'espècia humana abandonat i allò que diem intuïció, em sembla que faria una mica, perquè és la manera d'introvar alguna solució per aquelles coses que de fet no tenen lògica. Tota la vida la passem en aquest estret espai d'ara i aquí, és com si visquéssim en una cel·la d'una presó, ens movem aquí dintre allò que veiem ara, allà on estem, ens pot pertanyar per uns breus instants, però això es fundarà, desapareixerà per sempre. I el mateix passa també amb l'amor, si podem pujar que aquesta comunió entre dues persones pogués ser la més intensa del que es pugui viure, si tenim sort d'aquest regal, sí que potser congele el temps, omple completament aquest mínim espai que podem anomenar present, oblidar on estem, processar res, recordar res. La sensació d'una absoluta presència, un instant d'eternitat, una intuïció d'alguna mena de comunicació absolutament perfecta és possible, però aquest instant s'escapa entre els dits, no podem tornar enrere. A vegades es diu que només els nens poden viure en aquesta vida sense pensar ni passat ni el futur, o no importa res, res més que allò que està ara i aquí. La poesia, en certa manera, vol ser això, vol retornar-nos a aquesta mirada ingenua, absolutament confiada d'un infant, establir aquest espai zero de la existència. Som aquí, cap altra resposta. Això que hi ha ara, res més, res menys, com si fóssim sempre en aquest present, com si tot fos sempre visible, com si no calgués posar-nos quatre preguntes. Però esclar, no tindria massa sentit, o seria molt trist que de la poesia, de les lletres, de tota la reflexió que la humanitat és capaç, demanéssim només que ens donés aquesta felicitat tan simple, oblideu tot i estaràs bé. Oblidar-ho tot, oblidar sobretot com se'ns esgota el temps, oblidar aquests gerans instal·liats amuntagat en un racó de terraça i dir que ja són només escombraries. La veritat és que la felicitat fàcil d'oblir desborrament de consciència no és una qüestió en la poesia, sinó que la poesia més aviat ens fa conscients de la impossibilitat d'aturar el temps, de fer que el lloc experimentem i el que hem dit o hem experimentat es compleixi, es conservi. Per això vivim per fer més aguda la nostra consciència, per compendre més, per compendre-ho millor. Aquest és el primer pas, no hi ha d'un traductor, sinó qualsevol persona que té una mica d'ambició de compendre, de viure, de ser part del món, però en aquest procés de compendre més i de compendre millor el dolor resulta inhabitable. La satisfacció és del tot impossible, se'ns escapen les coses, no les podem retenir, però precisament aquí tenim aquesta magnífica eina que es diu la llengua, que potser realment no ens pertany, però com que no ens pertany, com que no és part de nosaltres, té la possibilitat de crear les coses, de crear-les exníhilo, de crear-les des de res, tot el que puguem necessitar ens ho podem fer amb les paraules. La llengua pot insuflar vida, literalment, però per fer-ho cal que ens construïm un interlocutor, perquè per dir només una sola paraula, el nen, quan comença a parlar, ja necessita algú. La llengua sempre va dirigir d'algú, no pot existir en algú, una llengua per una sola persona no és una llengua. Necessitem en una instància una causa més aviat, a causa de la qual parlar. Necessitem una raó per no ser muts, és a dir, naixem muts i per superar la modesa amb la qual naixem, necessitem una causa, una necessitat de comunicació, d'explicar-nos. I per molt inventat que sigui aquest interlocutor és evident que un escriptor quan escriu no necessàriament veu allà una senyora musa que l'inspira, pot ser completament inventat, fantasiós, però ha de complir amb l'expectativa de que val la pena adreçar-s'hi, de que val la pena parlar perquè podem realitzar aquesta norma propòsit de viure. No podem detenir ganes de ser-hi aquí. No es pot existir sense aquest desig. I aquí hi ha un llibre preciós, ja heu sentit la filologia alemanya de Peter Handtke amb el títol intraduïble Vunschloses Unglück, que parla sobre el suicidi de la seva mare. La seva mare és de Carim, ja és l'Ovena i realment a l'edat dels 60 anys per suïcidar-se. I Peter Handtke intenta explicar els raons perquè tot això hagi pogut parlar. I arriba a una diagnògica és que no tenia per qui viure, no tenia per qui comunicar-se, perquè clar, aquella eslovera residual amb tota la pressió venat desapareixent i la seva manera de viure, d'aquesta mestressa de casa que no tenia res a fer fora, és a dir, tota aquella comunitat de la qual ella hauria pogut pertenir, es va esfondrar i amb això les ganes de viure. La novel·la acaba, sabeu, els dibuixos animats que acaben a l'endemà i que es persegueixen a través d'un espadat, d'un precipici i corren mentre encara no se n'adonen que se'ls ha acabat sota els peus. És això, és a dir, quan parlem necessitem sentir que encara que hi hagi precipícies sota, nosaltres anem, perquè creiem, tenim fer que algú ens escolta que algú és allà. I per això és tan difícil de traduir aquest títol. Hi ha dues traduccions, el castellà de seu... com és una és desgràcia imperorable i l'altra, no me'n recordo, però no tens res a veure. Ho veureu de seguida, perquè Wunschlos glücklich vol dir en alemany que estàs tan feliç, que estàs tan satisfet que no et queda cap desig. Això és quanta tipus molt i dius, ara estic Wunschlos glücklich. Wunschlos glücklich és quan no pots tenir cap més desig. És a dir, la vida s'acaba quan no hi ha res més. I això és molt seriós. Per això dic que aquesta necessitat de comunicació, de poder parlar en algú, de tenir algun interlocutor allà fora és molt important. Tota l'escriptura, de fet, pivota sobre aquesta necessitat de construir una intimitat, un diàleg, les paraules, aquestes fleixes alades, han de poder arribar a un objectiu. I quan això passa, sentim, realment, com si els pèls ens posessin de punta, el 8 queda conjurat i hi ha una connexió, ah, alguns, ah. Allò que dic existeix perquè algú ha entès, perquè algú està disposat a acceptar-ho. I podríem dir ben bé bíblicament que la paraula s'ha tornat carn quan passa això que s'ha materialitzat, ha provocat alguna acció. Aquí torno ara en aquell vers tan bonic de Kosovel. A l'isa lluiva ens estimem, tots espirem alguna vegada sentir en algun moment aquesta comunió amb algú altre, dir i ser assumit, entès, acceptat, estimat, completament. Si jo existeixo, és perquè tu en veus, és a dir que aquest objecte i subjecte es van intercanviant, la relació és de va i ve. Un diàleg és sempre dos que parlen i no només un sol i lloc. Però aquesta és una empresa arriscada. Acostar-se a l'altra és arriscar-se, no s'acomprens. A quedar-se tan lluny com dues estrelles que passen per les mateixes contrades, és a dir, no provocar absolutament cap canvi. Perquè en la comunicació els errors són possibles, són freqüents i per desgràcia, els errors molt sovint també són irreparables, ja sabeu, que a vegades, quan treballes en diverses llengües, se poden fer uns errors que realment no tornes mai més en aquell lloc on no te n'entens, on has fet un error que provoquen conseqüències. Per això hi ha molts que intenten quedar-se com un nino de pedra i fer un sol i lloc i per evitar aquest risc parlar per mi mateix, sentir-me. Però és un autoagant a donar-se de la solitud, de la incomunicació. Aquesta escritura se pot que l'autor buscant el seu... l'autor, el diàleg intern d'un text literari, llavors es reproduix també externament. La complicitat entre l'autor i el lector ha de ser probablement la mateixa com entre el poeta i la seva musa, si ho dic, així és fàcilment. I amb aquesta complicitat, de fet, estem arribant a un subproducte de la poesia, que és un joc sense límits, que és crear la confiança que les nostres forces unides, és a dir, allò que tu dius o tu escrius, jo, escolto i entenc, farà que no tindrem límits, podrem arribar on vulguem, perquè realment mai podem posar a prova què ens podem inventar, qui s'atreveria a mesurar l'audàcia dels somnis. Per això la literatura, de fet, és absolutament infinita. Qualsevol cosa que podem dir i que pot sentir pot realment existir. Però la complicitat entre aquestes dues instàncies, entre un jo i un tu, que es parlen, que s'entenen, que són còmplices, té una tercera pota i aquesta no és amable, és el món. Així es queda construït un triangle. Tu i jo sempre estem lluitant contra un món gigantesc, que representa un contrapès excessiu, destructor, un món extern i rom constantment a mil formes i trampes. A més a més, el món és un enemic que taca per l'escena, perquè si hem experimentat la plenitud d'aquell Alice Lluvia, ens estimem de còmplice, de còmplice, si sabem que és possible, en una intimitat, en un moment, sentir-se realment entès, sentir aquesta comunicació, llavors tenim la mesura de les coses. La comunicació és realment possible. No ens podem perdre aquí. La paraula pot, com ja ha dit, materialitzar-se, de venir carn. Si això ho hem vist, com, des d'aquí, llavors tornar en aquesta comunicació externa, on totes les altres coses, tots els altres valors, han de ser comparats amb aquesta experiència, mesurar, qualificar, quantificar, totes les vivències, la seva intensitat, durabilitat, fiabilitat, en comparació amb aquest diàleg sense residu, amb aquesta comprensió completa. Vol dir que totes les experiències canvien, res pot aguantar aquesta comparació. És a dir, quan hem estat molt lluny, quan hem estat realment molt bé, la situació potser sembla pitjor, com regressar a un món de possibilitat finites, un cop experimentada, aquesta plenitud. Això és el que fa la poesia, guardar el que es pot. És a dir, tot no ho podem tenir, però podem tenir detalls, podem tenir algun detall, per petit que sigui, quasi impossible, i aquesta és la lluita poètica que fa protegir el món particular, allò que realment ha passat, allò que jo vaig sentir, el que va passar només a mi, només en aquell moment, protegir-lo com puguis, perquè la llengua, aquest riu majestuós, que tot s'ho emporta, no s'ho emporti, que la llengua no transformi una vivència única, particular, molt especial, en una vivència, diguem-ne, uniformada, que la podem compartir, perquè sigui igual per tots els parlants. És a dir, aquí estem sempre entre els dos pols molt potents, perquè la llengua ens força a parlar, i utilitzar-la com si no hi pogués saber cap dubte què significa aquesta emoció, aquest fet, aquesta sensació, aquesta paraula. Hem de ser segurs. Si jo ara dic aquí, no sé què és la lluita, no ens direu buscar el diccionari. No hi ha més pregunta que aquesta. Però llavors la poesia intenta preservar el so de les paraules com si fossin dites per primer cop, com si les poguessin dir una sola pagada, com si encara poguessin conservar aquesta vivència única. Però que guanya sempre és la llengua, se'n passa l'individu. Les ganes de ser únic, la necessitat de no repetir-se, s'esvaeixen, la llengua tot ho transforma en un model, en un exemple, en un arquetip, en formes huides, que han de servir a tants altres a expressar el que han sentit amb els mateixos mots i la sensació terrible a vegades de que estem copiant les mateixes reaccions, els mateixos models de conducta i penso que amb tan joves que hi hauria la sala, sentir-se que al final t'acaba semblant el teu pare o la teva mare i no hi ha cosa que faci més ràbia que això, suposo. Així és que en resum, el que no podem abandonar mai quan parlem de la poesia és la fe que la comunicació sí és possible, que sí és possible entendre l'altre. Perquè la poesia és una rebel·lió contra tota inèrcia. La resposta a còssovel ens estimem. Només pot ser concreta, només pot ser dita amb unes paraules clares, definides i únicas. Valor de dependre del... voler dir les coses d'una manera única. Però, com veiem, això no és possible, perquè no hi ha paraules únicas. Algú un poet alguna vegada aconsegueix crear una paraula, però fins i tot aquella paraula que és completament nova, la llengua se la menja i a cap de generacions, ja la donem per suposada i per nostra. La resposta és de fer-te una pura radicalitat com que no podem arribar en lloc per aquest camí, doncs insistirem més. Els poetes, el que els caracteritza és que un cop entren en aquest camí tan estret, és que no ho deixen mai més. Buscar la paraula, buscar el lloc precis, el més precis, el més únic, el més irrepetible possible. Si això és una llarga introducció, el que us trobareu, els que fareu, els tres o quatre o cinc, que faréu fer traducció literària, preguntem-nos, llavors, què fa el traductor en aquest món tan complicat, on s'hi situa, quina diferència hi ha amb l'autor. La llengua, com hem vist, és viva. No és el lloc que està escrit sobre el paper, què significa traduir, el material amb el qual treballem, què exactament representa. Els llibres, avui diria, certament es fan de paper o en la pantalla. Paper, bàsicament, prové dels arbres, d'uns arbres molts i triturats, i escrivim sobre aquest suport, i és fàcil escriure, sabem lletres, codis, recles, venim a classe d'ortografia, de gramàtica, aprenem sintàxia, cap problema. No ens preguntem mai què ha estat necessari, perquè ho puguem fer amb aquesta normalitat tan fàcilment. I per això, com que no ens preguntem mai, també no ho sé si estem sempre conscients de la responsabilitat que representa aquest ofici de traductor o descriptor a vegades. Aquesta participació en un diàleg molt intens, molt intens perquè hem vist, entrem al més íntim, al que més defineix, a una persona el que ens permet viure ampli, perquè podem arribar literalment a qualsevol racó del planeta, no hi ha cap llengua que no es pugui en teoria aprendre, només cal pujar-hi ganes i molt d'esforç, i llarg perquè no s'acaba mai, perquè la memòria històrica de la humanitat arriba francament molt lluny. Aquesta, el títol de la meva conferència, que segurament us haureu preguntat, veig que no has pentat massa gent, aquí heu omplit la sala, fa referència a un abra. Abra ve de fet en alemany, i veurem que en eslové també, té una connexió amb els llibres, perquè desbuj, llibre, en alemany, un dibuxe, el faig, són connectats. Són connectats fonèticament i etimològicament també, i en eslové o moltes altres llengües làvast, aquesta similitud de fet és igual, bucau és faig i bucau, o normalment utilitzat bucvé en plural, són llibres, és a dir, que és la mateixa paraula. Hi ha una contrada, allà a l'es d'Europa, que es deia bucovina, dona era Paul Celan, i ell va dir que en la seva contrada vivien persones i llibres. I aquestes persones i llibres, a causa de que això passava a bucovina, que ja hem vist, bucau, és tan estretament relacionat amb els llibres, a partir d'aquesta paraula es lava bucau, veiem com persones i llibres, els llibres de fet tenen alguna cosa de viu també, perquè ens connecten a través d'aquesta idea de l'abra, a la vida, a preservar la vida, com un suport viu, que són com la llengua, la llengua necessita l'entorn preservat per poder créixer, expandir-se, viure. I el Celan, com espero molts de vosaltres sabreu, és el poeta de l'extermini joeu per part del nazisme, i la seva frase de que bucovina vivien persones i llibres no s'ha de prendre mai, ni poèticament, ni a la lleugera, sinó amb tot el pes del que vol dir. És a dir, quan destruïm els boscos, destruïm els arbres, destruïm els llibres, destruïm de fet també les persones. Però si ens escapem d'aquest capítol trist i difícil, també podem pensar que les primeres inscripcions de fet es feien sobre altres suports. Papé és una cosa molt dòcil, molt fàcil d'utilitzar, no ens agrada alguna cosa, fem una bola, la tirem a les escombraries, això és molt fàcil corregir els errors i escapar-se del que no hem volgut escriure. Però inicialment escriure era deixar marca, era gravar el signe profundament en un suport, fer-ho perdurable tant com sigui possible, a l'argila, a la pedra, a cuir o a monabra. Lletres, recordeu, moltes tenen aquesta forma, són coniformes precisament per donar aquesta facilitat detrás d'inscripció de gravar-nos una a una, perquè durin com més temps millor. I aquí ve aquest gest vulgar, quasi desesperat d'un enamorat que grava el seu nom o les inicial a l'escorça d'un abre. Pensem-ho, imaginem-ho, no sé si ho heu fet mai, jo crec que no, però mira, veure'ls he vist molts, aquestes inscripcions, quina eternitat poden assegurar-nos aquestes iniciales amb el cor a dalt d'un abre? És un abre viu? És un suport molt inestable? Fa pena, certament, aquest gest, és lleig, perquè provoca vergonya aliena, perquè hi ha algú que no ha pogut contenir els seus sentiments i anar-te allà i pujar-te el nom de la novia i tot això. És un gest descarat? Perquè nosaltres pensem que això no s'explica als altres, això no es mostra quan veiem un cor d'aquests, és realment que fa cosa. I a vegades jo penso que els traductors fem això, que som els que escriuen aquests cor als arbres, perquè no toca. I per què has de traduir això? Quina sentit té aquesta sensació de trobar-se en un espai impropi, fent uns gestos que molta gent pensa, però si no cal. I per què has de traduir aquest poema? I no ho faràs bé? I no sonarà? Però no podem, no fer-ho. És aquest enamorament, de dir, això ho he de fer. I ho he de posar, i que es vegi. I si després no queda bé, doncs no ho quedarà bé, però ho he de fer. I és una mica aquesta incomoditat que el traduc al poeta no té problemes, de ser-hi al món, perquè els poetes els reconeixem. Però els traductors a vegades tenen més neguit, fer-ho, no fer-ho. Doncs mira, si no, t'imagines que fas això per fer serveix, per poder seguir endavant. Però tornem a la, en aquest abre, com a suport inestable. Abra creixerà, les lletres s'aniran modificant, les cicatrioses reforçaran, absorbiran, desapareixeran, potser. I molt abans passarà tot això, que l'abra també és desfàcil en pols, que no obrirà altres arbres. El castig. És a dir, el castig fent aquí un altre cop, és un altre símil, una metàfora, per explicar o cridar l'atenció sobre la relació dinàmica que tenim amb la llengua. Les paraules no tenen res d'estable. Són aquí ben presents, ben visibles, utilitzables, ens comprenem tots, però les paraules es modifiquen, són una mica com un abre. I així, per acabar, podríem retenir, sobretot, dues nocions. Dos consells, si voleu, per tirar endavant i poder intentar fer-vos realment bons escriptors, bons poetes, bons traductors, bons ciutadans. La primera és que parlem, que em parlo escric i dic, deixo la meva marca. És a dir, faig una incisió. Mi és escric, fareixo l'abra. A vegades, allò que diem no penetra molt profundament, només a l'escorça que tot ho aguanta i s'esbora ràpid. Altres vegades, les nostres paraules, sí, són una incisió molt profunda, que pot fer sortir aquestes saves internes dels arbres o del llengüe, que pot modificar els contorns, que pot realment fer que les coses canvin. Però sigui com sigui, siguem capaços de modificar la llengua o no. No podem utilitzar-la sense ser-hi usuaris actius. És impossible observar els gestos dels altres sense quedar embrutats. Sempre participem en aquest, si podem dir, acarnissament, d'inscriure coses, com sobre un arbre, els sols que s'aprofundeixen, altres s'esboren, però la llengua és com un arbre, que ho aguanta gairebé tot, té adaptabilitat, força, vitalitat, realment com si fos viva. Aquesta seria la primera noció. Un traductor no pot ser invisible. No només un traductor, un parlant no pot ser invisible. I aquí ve la segona noció, és que nosaltres som els dipositaris d'aquest llegat, perquè la llengua que ara li està dient que és com un arbre que creix allà, que viu, que es desenvolupa, que mor, tant mateix, no és un arbre. Perquè la llengua no existeix, sinó per tant en una consciència. Tenim preservats, efectivament, documents fantàsticament remots. Però cada ratlla, cada inscripció, cada fragment, ha estat el gest d'un enamorat que s'ha volgut gravar, que ha fet aquesta incisió seva, que ha dit allò que volia dir, algú que no podia aguantar la seva emoció de deixar-ho escrit, gravat, anotat, i siguin sentiments amorosos o la comptabilitat de la seva empresa, que anava tan bé, és igual. Però gravar ser-hi. La conclusió és llavors que els traductors oparem amb un material que no és material. És una trampa creure que la llengua existeix entre cometes, o millor dit, és una metàfora. I les metàfores sempre tenen més d'una lectura, tenen diversos elements i cada element és interpretable. Així és que la pregunta, abans de començar a traduir, que ens hem de fer, és aquesta pregunta d'Estreig Cocó Sobel, ens estimem, ens podem entendre, on comença la compressió, com atrapar aquell instant precis, abans que les paraules qualin, abans que es devinguin inscripcions inesborables, on existeix, com existeix, la llengua, abans de ser dita. I això, a la resposta en aquesta pregunta, és que som nosaltres, els dipositaris d'aquest enorme bagatge, d'aquest tresor que ombla biblioteques sinceres, diccionaris, que fa parlar ràdio o la tele, que també, avui dia, està amb milions i milions de pàgines d'internet, la llengua som nosaltres. Els que som encara aquí, els que podem modificar la manera de dir, de pensar, de relacionar-nos, per això dic que hi ha una responsabilitat, quan traduïm o quan escrivim, perquè estem tots sempre participant en un diàleg, sempre quan pensem, escrivim, traduïm, fem possible l'intercanvi teòricament amb qualsevol cultura que està en aquests moments, aquí o que havia estat i la podem llegir. I hem de prendre aquesta consciència que cal compendre bé l'altre, cal tenir confiança que podem compendre, cal que tot el que sabem, fins i tot el que sentim, les amuncions es puguin transmetre als altres, perquè el lloc que nosaltres ara comprenem, s'anirà transmetent llavors a altres generacions. Som com una baula d'aquesta manera, és molt important ser conscient que tot el que feu i tot el que apreneu ho heu de fer molt bé. Gràcies. Si hi ha alguna pregunta, no sé si tenim micro, no, però... Gràcies. Gràcies, ben fort. Sí, perquè no veig de silenci. Sí, sí, sí. Esclar, aprofitem-lo i vivim-lo, com l'hi estan, efectivament, però la pregunta no és aquesta, aprofitar-lo o no, sinó com preservar-lo i compartir-lo amb els altres. Què és la pregunta de la literatura? Perquè és clar, un poeta, no ho sé, no té més que el full de paper on pot fer-ho, això. I aquí la consciència de que estem perdent les coses, això, neix molt ràpidament. La poesia té sempre aquesta sensació, igual com la fotografia, no? Com més precisa és, com més demostra que això ha existit, de fet, pots dir al mateix moment, també, mai més i tornaré, mai més estaré aquí, que és aquesta consciència de perdre-ho, però que no ens ho hem passat bé en els instants aquests. Més aviat, jo diria que he intentat precisament fer entendre això, que com més intensa sigui una experiència, més greu sap després perdre-la o no poder-la compartir, no poder-la donar als altres. Gràcies per la pregunta. Una altra pregunta. Donem per acabar l'acte. Moltes gràcies. Moltes gràcies de nou. Gràcies també a l'interpreta. Un aplaudiment.