 Tak for det. Tak fordi så mange har mødt op her i aftenen mørk, og det føles sådan lidt hyggeligt at komme og holde forlæsning i aftenens mulighed og mørk i næsten her. Så jeg håber her den næste times tid, og der vil både være lidt for jer som ikke nuværendevis lige en microbiolog, men måske også lidt for nogle af dem, der er lidt mere nørdet end en microbiologin. Jeg forsker jo i biofilm, og jeg vil her i det her fordrag i første halvlag fortæller i det, om hvad biofilm er, og hvordan bakterer de danne biofilm, og så i anden halvlag fortæller i det, om hvordan det er bekæmpt. Som en alder først, så vil jeg lige sørge for, at jeg får taget de studerende, som arbejder rigtig hårdt i min forskningsgruppe, fordi det er nemlig et kæmpe stort privilegiere, ved den, der får lov til at stille sig op her og være stolt af alle de resultater, som de producerer ind i laboratoret. Jeg føler mig meget heldig med den her flock af studerende, som jeg har lige nu især, fordi der er både folk fra nanosrægens, fra biosrægens, formulgler og biologi, der er nogle læger, læger og medicinsk studerende, et par fysisker, der har været pensionør, og så er det en rigtig, rigtig blandet flock, hvor folk bidrager mig noget helt forskelligt, og det er virkelig det, der gør det sjovt at arbejde i tværfagligt fældt. Vi laver sådan en blanding af grundvidenskab, men også meget anvendt forskning, så vi arbejder også sammen med mange forskellige virksomheder, her og navnet på nogle af dem, vi arbejder sammen med. Så vi kan rigtig godt lide det her både at kunne forbinde grundvidenskab i nysgagighed, med noget, som det så bag efter kan anvendte sig. Så biofilm, ja, man kan jo starte med at betragte forskenden på at leve alene eller leve i et fællesskab. Adfaren kan være meget forskelligt, hvis man er helt sæt, eller hvis man er sammen med andre. Her er der sådan en kontrast med høj aktivitet her og meget stille her. Det går også være, at det var lige omvendt. Man er meget aktiv, når man er alene, men måske lidt mere stiv og sidder stadig stille, hvis man er i selskab. Og så kan det også være for bakterier. De har også forskellige måder at være på i deres liv. Så når bakterier lever alene, så kalder vi dem planktoniske, og det er måske sådan de fleste mennesker, og de fleste mennesker tænker på bakterier, at det er nogle små elensættede organismer, som vi kan dyrke i en flaske eller laboratorie, eller vi kan se det måde i naturen. Men faktisk så kan bakterier skifte mellem den her planktoniske elensættede tilstand, og så også leve i fællesskab med andre. Og den her måde, hvor de kan klumpe sig sammen, eller de kan danne belægninger over på overflagende materialer, det er det, vi kalder biofilm. Og de kan altså så leksle imellem de her to måder at leve på. Og kender I noget til det fra jeres hverdag? Ja, det gør I, fordi I møder biofilm hver dag, i jeres hver dag på alle mulige belægninger, så man både kan være træt af, træt af at gøre ren, og synes de har lidt ulækker og lukter. Det kan også være I møder dem, og det gør I jo helt sikkert forhåbentlig, at I ikke kommer helt i den her tilstand, når I står bare til tænderne om morgenen, og bare så biofilmerne er i jeres tænder. Men I møder biofilm mange forskellige steder i jeres hverdag. Biofilm er ikke kun noget negativt noget. I jeres biofilm, der renter vores billedvand i rentens anlægge, så de her klumper og bakterier, det er også en slags biofilm. Det hænger ikke fast på noget, men de opfører sig stadigvæk som biofilm, og det er jo rigtig vigtigt for, at vi kan rente billedvandet. Så inden jeg kommer til alt det her med, hvor forfærdeligt biofilm er, så vi er lige pointeret, at de også kan være rigtig gode for os. Men de kan selvfølgelig også give os rigtig mange problemer, og det er derfor, at der er meget vores forskning, som er meget anvendt med industrie og øje med, fordi de skaber problemer i rigtig mange industrier. Så blandt andet her, et par billeder fra fødvejindustrien, er det nemt at forestille sig, hvis man har mange overflader på produktionsudstyret, der kommer kontakt med bakterier. Så er det her et sted, hvor der kan sætte sig at biofilm. Det her er nogle plader fra en varmlægsel, hvor der nemt kommer til at sætte belægninger. Men hvad som med nopatogene bakterier, da der er biofilm? Hvad er det så for nogle problemer, man kan få? Vi møder dem, for eksempel i biofilm, som sidder på hjerteklapper, så er endnu karditis af biofilminfektion. Man møder dem også i kroniske sover. Det var sådan en af de mindst ulekker billeder, jeg kunne finde af kroniske sover. Vi møder dem også på implantater. Der har de netop en overflade, hvor de kan sætte sig fast. Så det kan være alle mulige slags implantater. Her er der nogle forskellige knovele implantater i knæer, hofte og sender. Det kan også være alle mulige andre typer implantater, bløde implantater, implantater man selv har valgt at få ind, sådan nogle der. Og i sæde af dem, som stikker ud fra kroppen, så der er kontakt til det udenfor, så det kan være centrale vende kateter og udringenvarskateter. De er særligt udsatte for biofilm, for der er åben til bakterierne udenfor. Men de giver altså en overflade, hvor bakterierne kan sætte sig på. Og hvorfor synes vi, at biofilm-infektioner giver et særligt problem? Lad os nu tage et eksempel på en eller anden situation. Her er der en person, der har fået indopredet et kunstig knæk. Efter operationen er slut, og det bliver hele op, så begynder der er tegn på information. Det er rødt, det er heot, der er en infektion i gang. Så skal man nu finde ud af, hvad det er for nogle bakterier, der er der, og hvad for noget antibiotics kan de have bakteriet fødselsomere for. Så man vil jo tage prøver og dyrke bakterierne, og så har man sådan nogle e-strips her, hvor man tester, om bakterierne er fødselsomere for de antibiotics her. Så de her strips, de fungerer på den måde, da en sine koncentration af antibiotics kan udmå ende, og så ser man, at der er sådan en zone her omkring, hvor ikke noget, der kan vokse. Det betyder, at de er fødselsomere for antibiotics. Om fint, så ved man, hvad for noget antibiotics kan man skal behandle den her infektion med. Og så behandler man, og patienten får det måske bedre sådan lige midt og tid, så stopper behandlingen, og så kommer infektionen tilbage. Og så kan man blive ved og ved og ved med at prøve at behandle. Infektionen kommer tilbage, men behandler infektionen kommer tilbage. Og det giver rigtig mening, fordi bakterierne, vi kan jo se, når vi dyrker dem, at de er fødselsomere for antibiotics kan. Så hvad er det der i gang? Så problemet er, at når vi tester bakterierne på eget opladen, så tester vi dem i plantonisk form. Når de er i knæ, infektionen, så er de i biofilmform. Og i biofilmform er de antibiotika tolerante. Så for lige at sætte nogle terminologier på, jeg har sikkert alle sammen hørt om antibiotika resistente bakterier i nyhederne. Og antibiotika tolerante er ikke det hele samme. Men i principale så giver det jo de samme problemer. Så hvis vi nu betragter en kore over levende bakterier, der vokser over tid, så ser man først, at der er forskellet vægst. Og så kan vi starte en antibiotikabehandling. Og hvad sker der så, hvis de antibiotika fødselsom? Ja, men så falder koncentration af bakterierne. Hvis de antibiotika resistente, så vokser de videre, fordi de bliver slet ikke rørt af det antibiotika. Hvis de antibiotika tolerante, så stopper de med at vokse, men de bliver heller ikke slået ihjel. Og som regel så vil det ikke være dem adesamle og tolerante, så det man i virkeligheden ser, det er, at populationen og levende bakterier falder lidt, og så stavnerer den. Så det vil sige, at hvis vi behandler en eller anden tidsperiode, altså en antibiotika-kore, den har jo altid en ende, så er vi ikke kommet ned på 0, når antibiotika-korene er slut, og så starter de bare med at vokse igen. Så det er det, der sker i de her infektioner, som typisk er relateret til implantater, fordi at antibiotika-behandlingen kan ikke komme i bund med at få fjernet bakterierne. Bakterier i bifilm, de togler ofte mere end 1000 gange højere antibiotika-konstruktion, end de planktoniske bakterier. Og hvorfor er det så? For det første ude i grunden her er antibiotika ikke også. Så beskytter den der extracellulære matrix, jeg tegnede uden om bakterierne her, den beskytter lidt. Så hvis man kigger på, at antibiotikaen her skal trænge ind i bifilmen, så vil der være nogle bakterier hernede i bunden, der måske ikke bliver udsalt for den samme koncentration som dem i toppen. Men endnu vigtigere er, at inde i bifilmen, der er der noget af det, der hedder persisterceller. Så det er måske nogle 4% af de bakterier, der er i bifilmen. De er ikke sådan en slags dvale tilstand, hvor de togler rigtig, rigtig højere konstruktioner af antibiotika, uden at blive slået i el. Dem kalder vi for persisterceller. Så lad os lige kigge på, hvordan de her persisterceller egentlig fungerer. Vi skal lige tage en skridt tilbage og tænke, hvordan antibiotikaer fungerer. Så antibiotikaer rammer typisk nogle aktive processer i cellen, som cellen er afhængig af for at kunne overleve. Så det er nogen, der går på selvemembranen og har brug for membranen potentialet for at have deres effekt. Der er nogen, der hedder inhibere selvveksyntesen. Så er der nogen, der inhiberer DNA-replication, og der er nogen, der inhiberer RNA-syntese og protein-syntese, altså translationen. Så det vil sige, at hvis man er en aktive voksne at sale, så er man i gang med at både producere ny selvevæk, og man er i gang med at kopiere sit DNA, så man kan blive de to celler, og man er i fuld gang med at lave protein-syntese, og man er i gang med at lave transcription og translation. Hvis man nu er helt, helt inaktiv, og kollapser sit membranen potentiale, så er man heller ikke i gang med at lave selveveksyntese. Man er heller i gang med at kopiere sit DNA, for man skal ikke lige tage dele, så lige forløbe. Og vi har også lukket ned for protein-syntesen. Hvordan virker en spjoutskænser? Det virker ikke. Og det er det der situation for pasist og celler. Så de egentlig ikke resistenter på den måde, som man snakker om en spjoutskænserende bakterie, men i effekter er det jo. De kan ikke være opvokset, mens der er en spjoutskænser, men de bliver heller ikke slet i el. Så det var ikke så godt nyt. Så del så, så undvirer de altså en spjoutskænserbehandling. Og det andre ting, som vi jo så har naturligt med os, det er vores immunforsvar. Og biofilmundvirer også immunforsvaret. Så lad os også lige til at skridt tilbage, og så har koncepterne i, hvordan det fungerer. Så immunforsvaret, det handler om, at det kan genkende noget, som er fremmede for kroppen, så skal det kunne aktivere et respons, og så skal det kunne neutralisere den her pathogen. Så det sker ved, at antistoffer binder til antigener, typisk nogle proteiner, som er fremmede for kroppen. Eller at celler fra det innate immunforsvar, de, hvad havde det binder til nogle genkendelige strukturer på bakterien, det kunne være deres fagel, eller det kunne være deres cellevag på tiluglykan, som de genkender som en fremmede, og så aktiveres de, og så dels vinder, der er antistoffer til, som hjælper de her, hvad havde det, marcofag og neutrofil, og med at optage de pathogen med fagusetoseb, så vi kan, hvad havde det, nedbrugt. Og der kan også ske en aktivering af noget, der havde komplementsystem, hvor der også kan blive produceret nogle proteiner, der laver huller i med brand på bakterien. Men altså fundamentet er, at der skal være noget, som immunforsvar kan binde til, og erkende, at det her er den fremmede. Så hvor er der nogen, vi har biofilmet immunforsvaret? Ja, men dels, hvis de sidder pakket ind i den her exocelular matrix, som måske ikke består af proteiner, og de her antistoffer, de skal typisk binde til noget, som er et protein for at kunne genkende, så er den ligesom usynlig for immunforsvaret. Den anden del er, at de er lidt for store, til at en makrofag eller neutrofil kan komme og optage det med fagusetoseb. Og hvis de heller ikke har nogen af de her fageller, eller selvevæg eksponerer, som cellerne her kan genkende som fremmede, så bliver de heller ikke aktiverede til at tage det med fagusetoseb. Så det her ondslippe immunforsvar, de kan også gå til angreb på immunforsvaret. Nogle bakterier og biofilmer, de udskiller nogle surfatanter, altså noget der er ligesom sæbe, som opløser cellerne fra immunforsvaret. Og de kan også udsætte nogle signalstoffer, som får immunforsvar til at gå i en mere anti-inflammatorisk retning, så det vil sige, at det ikke bliver aktiveret på samme måde, som det ellers ville, så det demper immunresponset. Så på den måde kan biofilmerne eller bakterierne i biofilmerne her og lurepasse lidt, både i forhold til immunforsvar, i forhold til hans piotekan. Så de kan være i kroppen i rigtig lang tid, også uden at give nogle særlige symptomer, men så senere hen, busser infektionen op. Så for fagusetoseb, der er problemet, både det her med, at de genkender dem, men også noget med størrelsen. Så de celler her, der skal lave fagusetoseb, altså optaget i en patrogene, de måler på krumningen, at de skal optage. Altså hvis krumningen er for flad, så ved de, at den her ting er for stor til de kan gøre det. Så hvis den møder et filament af bakterier fra siden af, så vil den ikke optage det. Men hvis den møder det fra enden af, så kan den godt optage det, så den vil ligesom at spise spaghetti. Så, men hvis den møder en klump af bakterier, så er krumningen simpelthen for flad til, at den optager eller opfatter det her, som møder den kan optage. Og så kan den simpelthen ikke komme til. Og det er faktisk ikke ret meget, der skal til. Det her er kagert, at de skal kun være en lidt større end 10 micrometer i diameter for, at fagusetosen fejler. Så det er ikke ret meget, der skal til. Nå, men hvordan danner de her bakterier så bivfilm? Nogle af de spørgsmål, som vi stiller i forskning, det er både, hvordan hefter de er overhovedet til implantater. Hvad er det for nogle mekanister, der gør, at de kan ligesom sætte sig fast, når det er implantatet, men hvis der ikke var implantatet i kroppen, så ser man det sjælde. Hvordan indkapsler de sig i den her extracellular matrix, der beskytter dem imod imunforsvaret? Og hvorfor er det de togelser høj af en spjorske kontraktioner? Så de her grundvidenskablig spørgsmålet, dem er vi selvfølgelig interesseret i, fordi vi gerne vil svare på, om vi kan lave nymesteraler, der forhænger, at bakterierne sætter sig fast. Eller kan vi nedbryde den her matrix, specifikt og frigør bakterierne sig imunforsvaret fra adgang til dem igen? Eller kan vi genskabe en spjorske fødselshed, eller kan vi aktivere dem de der persisterseller, så de bliver fødselsomt over fra en spjorskage igen? Så det er i den måde, for vi håber på at bruge vores grundvidenskablig forskning til, hvad efter at lave anvendt projekter. Så lad os kigge lidt på den her process med biofilmdannelse. Så det første, der skal ske, er selvfølgelig, at bakterien skal hæft sig fast til det her implantat. Og hvis vi lige kigger på et overblik over, så er det så for nogle mekanismer, der er involveret her. Men der er både nogle uspecifikke og nogle specifikke interaktioner. Så på en uspecifikke side, altså imellem bakterierne, så er det her materiale. Der er der både nogen, hvad hedder det, elektrostatiske interaktioner, det er fandavalsinteraktioner, fobointeraktioner. Så der er lige her fysiskemiske interaktioner, som vi kender fra kemine. Så på den måde, så kan man nogle gange fristes til at se på bakterierne, lidt som sådan en kolodidpartikel, der bare skal have en rigtig thermodynamik for at kunne interagere med materialen. Men det er lidt mere kompliceret end det. Så nogle af de biomolekyler på bakteriens overflader, der bidrager til de her uspecifikke interaktioner, så de kan få fat i overfladen, det bliver en anden tætkogig ersets i cellevæggen hos de gram positiv, for jeg, der er interesseret i det. Noget af det, som vi har kigget rigtig meget på, det er også, hvordan bakterier bruger extracellumært DNA, til at klebe sig fast. Så vi kender selvfølgelig alle som DNA fra jeres afmateriale, men DNA er faktisk også et fantastisk strukturelt mål af kyle. Det er rigtig stabilt. Det er en rigtig lang anionisk polymer, og den er også amforfatig, så det vil sige den kan også, når den bliver denne alvorer hæft og fast til hydrophobeting. Så den kan rigtig mange forskellige ting, i forhold til at klebe sig fast. Der er også polisakkerider, bruger også til tv-hæftning. Så lad os tage et kig på nogle af de her. Så det her er nogle billeder, vi har taget af forskellige typer bakterier, og det røde her er billederne, og det er bakterierne, og det grønne er DNA, extracellumært DNA. Så her er der analyserie af biofilmer, nu ser man i det her billede, biofilmer fra siden af, så man ser lag af bakteriet hernede på glasoverfladen, og så står der sådan sky af extracellumært DNA, hvor der sidder nogle andre bakterier fast i. Her for at sætte de kokkerne, der ser vi hvordan nogle af cellerne er pakket ind i det her DNA. Og det samme ser vi her, hos den her bacillotik i siden af kæde og celler, de er fuldstændt pakket ind i DNA. Så vi kan i hvert fald se, at det her extracellulære DNA, det er til stedet i nogle gange ret store mængder, uden på cellerne. Så vi sætter os for at vise om, og finde ud, om vi kunne vise, at DNA det gjorde, og vi kalder det E-DNA, når det er udenfor cellerne, der gjorde bakterierne mere klapprig. Og en af de metoder, vi bruger til det, det er atomikforsmekoskopi. Så vi har et optisk picoskop, som vi kan se billede af her, hvor der sidder et atomikforsmekoskop omkogt. Så det vil sige, at vi kigger nedefra, op på bakterierne med optikken, så har man her en glasblad her, så sidder biofilment der, og så kan vi bruge forskellige flowfor, og se på, hvad der er for nogle biomolekyller, der er til stedet. Så kan vi sætte skannen, prøve en ovenfra med vores atomikforsmekoskop, og så får man så lidt tilsvarende billede af de her bakterierne. Så her ser vi med optisk, hvor vi ser i rødt cellerne, og i blot her ser vi faktisk cellulosefiber. Og her ser vi så det strukturelle billede, i form af FM. Det andet, som vi bruger FM, er rigtig meget til. Det er, at vi bruger den til at måle interaktionskræfter. Så vi sætter simpelthen en bakterie fast, på den her, som hedder en kanteliver, sådan en lille mikoskopisk arm, og så tager man den ned mod overfladen, og så måler man, hvor meget kraft skal jeg hive med, for at bakterien giver slet på overfladen igen. Det kælles kraftspektroskopi. Og det bruger vi til at måle, hvor godt bakterierne sætter fast, og hvad der er for nogle interaktionskræfter, som vores biomolekyller de giver. Så den slags data, de ser sådan her ud. Så det, man skal læse her, det er, at jo større de her spædser, de er ned på negativ på den her kraftskala, jo bedre hænger bakterierne fast. Så der har Guang Hong, hende sammenlignet en staflokok epidermidis, med en mutant af den samme art, som manglede et af de proteiner, den skal bruge for at lave det, der er ekstra cellulær DNA. Så det vil sige, den her overfladen, den havde næsten ikke noget ekstra cellulær DNA, og I kan se, der er næsten ikke nogen interaktionskræfter her, så der er meget få takker, i forhold til vildtygen. Så det ser i hvert fald ud til, at DNA'en får bakterierne til at hæve godt fast til overfladen. Man kan vise det på en anden måde også, at man kan lave et histogram her over den adhæssionskraften, og så se en fordelning af, hvordan adhæssionskraften var for vildtygen, der var sådan 10-17 nanomutoren i kraft. Og så i stedet for at sammenligne med en mutant, så tog vi det en syn, som klipper DNA i stykker, og så fjernede vi det ekstra cellulær DNA, og så målte vi på de samme celler igen, som nu var DNA'et behandlet. Og så flyttede adhæssionskraften så helt ned under 15 nanomutoren. Så hvis vi fjernede DNA'en, så kunne de ikke klippe til noget som helst. Vi tog også en anden metode i brug, og så kiggede på, at jeg måske lader se dem helst og fast til en overflade, og der brugte vi sådan nogle flogsystemer, sådan nogle microfløtiksflogsystemer, hvor vi har bakterierne i en lille krammer her, og så kørte de igennem sådan en lille bitte kanal, hvor vi så kan kigge nedfra med et optisk mikroskop, og så ser man sådan en billede her, der de har hæftet så fast i små prikker, der er det i bakterier. Så hvis man følger det over tid, så her har man antalt bakterier, der er hæftet så fast per karate millimeter, og her har vi sådan en tidskale herudan. Så kan vi kigge på, om hvis vi DNA'e behandler bakterierne, og så ser vi hvor mange, der er hæftet så fast over tid, så var der næst ikke nogen, der er hæftet så fast. Så det her er virkelig noget lim for bakterierne, og det er faktisk, hvad jeg vil gå så langt som at sige, at bakteriernes universale lim, fordi næsten alle de arter, hvor man har kigget på det her fenomen på, der finder man, at det er rigtig vigtigt for fasttæffningen. Så det er en af de, der har få parameter, som faktisk er fælles for alle bakterier, og så ser det ud til. Så når vi studerer de her mekanismer, så er en af de ting, man sådan lige som er op i mod, det er, at bakterier har haft 4 milliarder år til at udvikle sig. Så de gør ting på rigtig, rigtig mange forskellige måder. Så det er utroligt sjælde, som de alle samme bruger, men det gør man altså i DNA. Så DNA, det bruger så stort til, at alle bakterier, som vedhæftningsmateriale, eller som lim, og det klæber også, at det er stort til alle materialer, uanset for deres kemisk enskaber. Så det var en lille historie om de her molekyler. Men hvis vi er i kroppen, så ser, at bakterierne faktisk aldrig, det bare er substrat hernede, fordi at lyn hurtigt, så vil implantater blive dækket af proteiner fra blådet, og når man så har proteine, så er der mulighed for, det vi kalder, for specifikke interaktioner imellem proteiner på bakterien, og proteiner som sidder her på overfladen. Så det som er fantastisk med proteiner, det er netop, at de kan være meget specifikke i, hvad de benner til. Så vi har proteine-proteine-interaktioner, hvor tingene simpelthen passer som nøgle i en los. Og hvis vi kan bare tage et eksempel på en type bakterias, der er blevet kokosarvig os, så benner den til fibriner, fribonaktiner, elastiner, kollagener, formillebrandfaktor, fibronaktin, og også dukendte faktorer. Så det er som et hav af forskellige overflade proteiner, på den her som benner til nogle af de her nøgle-proteiner, man finder på overfladen af jeres egne celler, eller i den eksempel af Matrix. Så efter bakterierne er vedhæftet, så sandser de, at de er på et overflade, og inden for at få minutter, så ændrer de fuldstændig deres genudtryk. Så de nedregulerer en masse gener, som de gener, de skulle bruge, der de var plantoniske, for eksempel, og de opregulerer de gener, de skal bruge til at lave den her Matrix, som skal benne hele biofilmen sammen. Og hvordan ved de egentlig, at de er på en overflade? Det har været faktisk lidt at mystere i lang tid. Men det ser ud til, at svaret er, at der sidder nogle mekaniske såre i cellemembrænden, fordi når bakterien hefter sig fast til overbladen, så bliver den ligesom sået lidt ned, og så sker der en lille, hvad havde det, deformering af selve overfladen, lige her i kontakten med substratet. Og der sidder nogle mekaniske såre i mebrænden, som kan mærke, at det foregår, og det er så den kiv til, at nu, ved den, at den er på en overflade, og så kan den skifte sin livsstil til den her biofilmsil. Så det vil sige, at den går så i gang med, at vokse her nu på biofilmen, mannere med ekstra cellulær Matrix, og man siger så, at biofilmen så mødnes, efterhånden som den bygger den her 3-dimensionale struktur, der skal have kommunikation mellem cellerne, der er en arbejdsfordeling mellem, hvad der foregår i toppen og bunden af biofilmen, og der opstår de her persisterceller. Så lad os lige kigge lidt på, hvad den her Matrix egentlig består af. Ja, men dels består den, at polisakkerider, det her det var et billede, jeg tog for en publikation, hvor polisakkeriderne er gule i billedet, det er et flosensmiljøskrig billede, af en biofilm. Og faktisk troede man i starten, at det var kun polisakkerider, der var i Matrixen. Man kaldte Matrixen for EPS, og det stod så for ekstra cellulær polisakkerider. Og så fandt man nu da senere, at der var faktisk en hel masse andre ting i Matrixen, også som også var rigtig vigtig. Så nu havde det stadig væk EPS, men nu stod det for ekstra cellulær polymeric substances. Så der er også ekstra cellulær DNA, som jeg lige fortalte om, og der er også nogle proteinfiber, endda nogen, som har det, der hedder en amyloid form, og det er også noget, vi har kigget lidt på. Det gør vi sammen med Daniel Ottzens gruppe. Han er virkelig eksperts i de her amyloid-proteinstrukturer. Amyloidere kan man se lidt som bakteriernes stålkabler. De danner så nogle meget, meget robuste strukturer, som er fuldstændig mødstandsstyktige overfor alle proteaser. Så der har Gwanghung igen været gang, og han viser hvordan amyloidere de gav bakterierne en meget stærk, mechanisk robusthed. Så her har vi en bakterie, som er en helt anvendelige pseudomodas, og så her er pseudomodas nu blevet udstyret med produktion af amyloidere i stort, i store mængder. Og den her bakterie er udtørret på en overflade, end vi har taget det her at tomme en forskningskoskopi billede af den, og jeg kan se hvordan den ligesom klapser ned næsten som en panikage, men herover står den stiv og stærk, på grund af amyloiderne i celloverfladen. De gav bakterierne også mere vandavvisende, så man måler en approximation for hydofobositet af kontaktvinkeln på en vanddruppe, så vi ikke har lagt en tæppe af bakterier hernede under, og sæt en vanddruppe på, og så kan man se herover, der får vanddruppen en anden vinkel. Og det er på grund af amyloiderne, at den er blevet mere vandavvisende. Vi måler også på den sådan en mechaniske styrke for biofilmen, og kan se, at amyloiderne gør biofilmen meget stiv. Så der sætter vi sådan en stor, ja, folks, vi er store 10 mikrometer glaskugle på vores atomikfors kanteliver her, og så trykker vi den ned mot biofilmen, og så ser vi, hvor meget vi giver biofilmen efter, når vi trykker på den. Så måler man, vi trykker med en bestemt kraft, og så jo længere, der ligesom kan trykke ind i biofilmen, så vi måler her, hvor lang den trykker sig ind i biofilmen, og vi trykker med en bestemt kraft. Og det er så, hvor meget den ligesom kan indensere ind i biofilmen, så jo blødere den er jo længere at komme ind, når vi trykker. Og der ser vi igen forskel på vildtype bakterien, og så den, der producerer ekstra amyloidere. I kan se, at den er meget mere stylende her kore, fordi man kommer næsten ikke ind i biofilmen, når man trykker på den, fordi den er så stiv. Ja. Så udover alt det, det nu jeg fortalte om massting bakterierne, de selv producerer for at lave den her biofilmen, men de bruger også nogle gange vores proteiner for at producere biofilmen. Og det er selvfølgelig vigtigt, når vi snakker om infektioner. Og nok det bedste eksempel på det, det er staphylococcus aureus, fordi det er det, man kalder koregulase positiv. Så staphylococcus aureus, den producerer to proteiner, som begge to fungerer som koregulaser. Den ene den hedder koregulase, og den anden hedder folk-vildebrande factor binding protein. Lad os bare klage på koregulaserne. De virker på den måde, at i jeres bløde, der findes der pro-tombin, og når koregulaserne bænder til pro-tombin, så bliver pro-tombin aktiveret, og så kalder man det staphylotrombin. Og det her aktiverede staphylotrombin, det kløver fibrinogen, og når fibrinogen har blivet kløvet til fibrin, så da så polymeriserer det. Og det er det, der sker, når man dænder et sår. Og så det vil sige, at staphylococcus aureusen faktisk lige kabrer det aller sidste trin af koregulationskaskaden i blået, og dænder ligesom en blodprop omkring sig. Og det har vi set på her, det er med Lisa, der har taget billederne sammen med Christian, hvor vi har farvet de her fibrinogen eller fibrin med rødt, og det er lidt svært at se, faktisk de er meget svært farvet grønt, men hvis vi lige sætter sidste her i gang, så her og der har den koregulasen, og herover har den kun for en vildebronfrakter, brænding pro-tombin til at koregulere. Så ser vi over tid her, at hver enkelselle bliver kaptet fuldstændigt ind i fibrin, og der kommer sådan en masse tråde af fibrinfiber ud herfra. Så der ser vi, får vi en rigtig god fornemmelse, hvordan hver enkelselle bliver pakket ind i det her humaneprotein. Og herover går det sådan lidt langsommere. I starten sidder bakterene slik fast i skifter, stedet fra ramme til ramme her, og fibrin den bliver ligesom dannet ned på overfladen bagvedbakteren, og nu sidder de fast, så sidder de ovnen på sådan et tæppe af fibrin. Så vi ser to funktioner her af koregulasen, både så bliver bakterene, whoops, indkapslet i, hey, den trækker lige frem. De bliver indkapslet i protein, som ikke aktiverer immunforsvaret, så de er ligesom beskyttet og gent, og så sidder de også fast, så hvis de kan lave sådan et tæppe af noget, som de kan have så godt fast på, så har de også ligesom et ankerfår, hvor de kan etablere en infektion. Så det var lidt introduktion til, hvor bifilm er, og hvordan bakterer de heftet til overflader, og bygger den her 3. mistelematrik, der beskytter dem mod anspiveltika, og immunforsvaret. Så i næste halvdel, der vil jeg så fortælle om vores forskning i, hvordan vi brøder prøver at lave nye behandlinger, hvor de har bifilm og nye materialer, som forhinder, at de danser. Så det var sådan det grundvidenskapelige kapitel, lige hvad bifilm er, og hvordan de danser. Så det handler om, hvordan vi kan forebygge, at de kommer, og hvad man kan gøre, når man har en bifilm-infektion. Så det her med bifilm-infektioner, det er noget, som er allermest så mængeligt, i forbindelse med implantater. Infektionsraten er 3-5 % for sådan noget knæskule- og hofte type implantater. Infektionen kan komme lige med det samme, kort tid efter man har fået implantatet, og det som regel på grund af bakteret, der sådan har kommet ind under operationen, det kan ikke undgose, der kommer bakteret fra luften i operationen, i ståret. Men der kan også gå 10-20 år, inden du går op, inden fordi de bakterer, der kommer ind, de vokser helt ekstremt langsomt, eller også fordi, de kommer fra andre steder, så når man har en rift eller, det blæder lidt, når man bruger tandtrået, så kommer bakteret ind i blødbanen. Normalt tager jeg simul for svaret de bakterer, men hvis der er et sted, hvor det er implantat, så kan de altså lige vel danne en infektion. Så tid så ser man faktisk også, at de har implantatrelateret infektioner. Det bliver danne af nogle bakterer, som vi ikke normalt anser for at være patogene. De bare går ud til den biofilm. Så hvis de kommer ind, og der er noget i stedet, hvor de kan lave en biofilm, så bliver de så pludselig patogene, fordi imod forslaget ikke kan få et bok med dem. Så hvordan undgår vi biofilm, eller behalder vi dem mere effektivt? Så vi prøver at både give jer et overblik igen over, hvad for nogle strategier kan man arbejde med her, og så kryder det med nogle eksempler fra vores egen forskning. Så vi har nogle bakterer, de vil gerne i kontakt med en overflade. Og selvfølgelig, hvis det er under en operation, så giver man massiv tilførelse af en spjodsika ude fra under operationen for profilaktisk behandling. Man kan også bruge materialer, eller coatings, som frikierer en spjodsika. Man kan også bruge materialer, som slår bakterer det hjelner, og de kommer i kontakt med materiale. Der er lavet nogle antimigrobeler, polymerer typisk med sådan en positiv ladning, som baktererne ikke rigtig kan lide. Det kan også være polymerer lag, det kan også være antimigrobeler peptider, eller en sygmer. Det kan også være nanostrukturer, som man punkterer, man brænder på baktererne. Og det findes da en masse publikationer omkring det her. Der er altså ikke så meget praktisk brug, at de har teknologier, fordi hvis man lige tænker to timer fra dem, så er de her bakterer sat sig på overfladen, de bliver slået hjel, og så kommer der nogle flere bakterer bagved. Og de kan sagtens sindssyge over på de døde bakterer. Så der er faktisk ikke rigtig så meget, der har fungeret, og i hvert fald ikke i en vivo. Man kan også bruge også, at man kan modifisere overfladen, og implantere det sådan, at det er menneskecellerne, der kommer til først. I nogle gange så kan man sige det, ligesom en krap løb om hvem, der kommer først til at dække overfladen. Man kalder det the race for the surface. Så hvis jeres egne celler har integreret det her implantat, så bruger det jo sådan næsten lignet resten af kroppen, når først det er det. Man kan også prøve at stimulere immunforsvarer, så de bedre kan tage de få bakterer, der kommer ind, eller under operationen. Eller også kan man bruge at lave nogle materialer, hvor baktererne overhovedet ikke kan sætte sig fast. Og den sidste her, det er en af de ting, som vi har arbejdet med. Så det er mange forskellige teknologier, til hvor man kan forstå at opnå, at der ikke er nogle bakterer, der hefter sig fast. Og en af dem, det er at lave noget, der hedder Polymer Buster, eller Polymer Brush coatings. Dem kan man lave på to forskellige måder. Man kan lave det, det hedder a grafting to, eller grafting from, hvor man simpelthen pulmeriser, ud fra en initiator, der sidder fast på overfladen. Og vi arbejder med begge dele. Det sidste her, i en industriale kontekst, som Kim Dove spærer, som er professor ved Chemie. Og det her, det var noget, vi lavede sammen, med Morten Foss, som er lægt til ved i-nætter. Og, han var godt hunge i gang igen, han har lavet mange, mange af de ting, jeg viser her i aften. Så, vi ville sætte, hvordan de her Polymer Brush coating, så her, der havde vi en Polymer Brush, som bestød, af en polymer, der hedder, det er sådan ligesom, guldstandart, for sådan noget anti-favling. Det er sådan en super-hydrofil, Polymer. Og ideen er, den skal lave sådan et, bare få nanometer tygt lag, om på vores implantat, som sidder med en bind og vand, så stærkt, at når bakterien kommer, og vi gerne vil skru vandet, til side for at komme ned, og få fat i det underlæggende substrat, så kan det simpelthen ikke, skru vandet til side, fordi vandet er bundet, så godt, at den her Polymer. Vi har kun været, med 5-6 nanometer tygt. Ikke ret meget. Så vi er sammenlignet, siden den her Polymer, der sidder, Poly2linkacol, det er de der børste, og de sidder på sådan en backbone, af polyallusin, som er en polypeptin, og lysin, den er positivt lavet, så det vil sige, vi har noget positivt lavet, som bare vil adsobbere, på det her, negativt lavet metall. Og så, sidder det orienteret, de sidder som to børste. Så vi tager ikke, når man vil, taster det her, på forskellige slags barterier, vi tager tre forskellige patogener, som vi ved rigtig gode, og så tager vi en mikroskopi billede af det, så det grønne her er billederne, det er bakterier. Og så har vi vores kodet overflade, det går godt, det går godt, det går overhovedet, det går godt. Så, vi er selvfølgelig, vi skal på, hvad hele verden forbereder hernede. Hvorfor, den her bakterier, så god til at, alligevel, skub koding til siden, for fat i substratten i nogen. Men, først, så var vi i kontakt med Ryho, som på det sidste punkt, havde gjort en halvsefældig opdagelse, som vi så lavede meget nødt i. Han lavede de her kodings, og han opdagede, at hvis han, i stedet for at stille, ved studstemperatur, så satte han ind i et varmeskab af 80 grader, så angagerede de der polemierbotser, så på en helt anden måde, de pakket sig meget, meget tattere. Så her, der står de sådan lidt både, og lidt til siden, fordi der er lidt for god plads, men hvis de pakket sig meget tæt, så er de nødt til at stå, sådan helt lige op. Så det, det fik vi meget tykere lag, altså så meget tykere, det var nu sygt, en anden uger i stedet, og to en anden uger i der. Og så stod de meget til dig. Og det gjorde som en kæmpe forskel, så det her, der var hurtigt ude for, det virkede simpelthen fantastisk godt. Og vi må selvfølgelig kraftspektorskopi, for at se, hvor godt kan bakteret interagere, med de her overflader. Og I husker det der med, at det store tabe her, det betyder, at den hænger kraftigt fast, eller hænger godt fast. Og der kan jeg også se, at den her stafelkorkosepidermid, i stedet af lavesvom, der ikke var nogen coating på her, den kunne taknes helt så fast, i den her overflade. Men herover, der var der simpelthen, der ikke engang antydning af en tab her. Og det virkede den eneste overflade, jeg nogensinde har målt på, hvor interaktionskraften var nul. Så der er simpelthen, satte ikke nogen tiltakkeskraft, til den her overflade. Og det som viser at være, med her, den viseren her, det var, at den her art, af stafelkorkosepidermid, den laver rigtig meget, det der ekstra cellulær DNA, jeg fortalte om tidligere. Og så vi tænkte, måske er det ekstra cellulær DNA, som den brugte til at få fat i den her coating, og hvordan ville det have virket? Så vi prøvede at putte DNA, protein og politisk agrider på, som var nogle af de, der kænte vedhæksingsmodekyler, for at se, om noget af det, det kunne benfaste, til den her overflade, til den her overflade. Og det viser, at der var ikke noget, der kunne benfaste, til den her overflade, på den her DNA. Det var rigtig fint. Så det kunne vi vise, at det var derfor, og vi kan også, når vi så kigger, lidt på dimensionerne i det her, så giver det faktisk også, meget gode mening. Så nogle materiale folk, de måler altid, fagling, antifagling, indskaber ved, at de putter noget protein på overfladen, og så ser de, om det vil helst så fast. Så vi gik, så har vi så den her typiske protein, og så er vi op i 20 nanometer. Og her har vi en en nanometer coating, og der er i gennemsnit 3,2 nanometer, imellem hver de her børste. DNA, den er under 2 nanometer, i diameter. Så det kunne sagtens, komme ind imellem her, og så kom ned og få fat i den her positiv lavede, bagboven. Den her, den er jo negativ lavede, så den intergerer rigtig godt, så løfter den hele coating af. Herover, er man der, hvad hedder det? Det er en afstand, imellem børste, når den er kun 1,4 nanometer. Så det er jo så mindre, end DNAs diameter. Så når vi nu, skal det nævne en nanoteknologi, så er det her faktisk, rigtig godt eksempel, synes jeg på, at det gør en kæmpe stå forskel på, om man har 3,2 eller 1,4 nanometer. Så hele funktionen, var at hænge af, at vi kunne kontrollere de her børsters afstand, ned i den størvelseskale. Så, jeg fortalte jer før, at når bakterier, de sandser, de er på en overflade, så kan det være, de bliver sådan sude fast til overfladen, og så sker der sådan lidt en deformering af selvevægen. Så vi tænkte, at de bakterier, der er jo nogle få bakterier på overflade, og de her polymerer børster. Vi tænkte, at de bakterier, de ved sikkert ikke, at de er på en overflade, fordi de hænger ikke fast i noget. Og hvis de ikke ved på et gæb, er på en overflade, så bliver de sikkert heller ikke tolerante overfor en speutikage. Så det vil vi teste. Så Sande var hun lavet forstøj, hvor hun gav baktererne de timer til, og havde sig fast. Og så fik de døgn med den højeste vanko-musik, en koncentration, man kan give til et menneske. Og så tænkte vi, hvor mange bakterier, der var døde, ved at bruge en fluorescence farvning, som kender forskel på de døde, og de levende. Og her ser vi procent, antal, levende bakterier, og hver yaksen her. Og her, der sidder de på den bare overflade. Her, der sidder de på den standardcoding, som ikke virker så godt. Og her, der sidder de på Ryos Super Duper, og tætter koding her. Så, I kan se, herover, der er meget færre bakterier, der overleder en spjosekan end på standardtitanium, overflade. Og det synes, vi var vildt spændende, og tænkte, så kan det jo være, at hvis nu et implantat er kortet med den her polymerbørste, at det så faktisk virker, når vi giver patienten profilaktisk en spjosekan, eller, at vi behandler den infektion, der opstår, hvis der kommer bakterier med en i sort. Så sandler hun testet, det her er nogen mugs. Så de her stackers mus, de fik lagt nogle implantater ind i underråden, og ind i hver side, og så blev der, simpelthen, givet ordentligt los Staphylococcus aureus ind her, men sprøjte, og så fik det lidt tid til, at infektion kunne udvikle sig, og så gav vi den vanko i scenen. Og så tog vi implantater, eller sandler, tog implantaterne ud igen, og jeg kan se, der sidder noget snask herovn på, og så talte hun, hvor mange levende bakterier er der nu tilbage på det her implantat. Så, her er det unkortet implantater, her var der et korte implantat. Så I kan allerede se med det blot øje, der var meget mindre snask på det kortet implantat. Og her er der sådan lokskala for, hvor mange bakterier var der så også levende bakterier, vi kunne tale på de implantater, så de havde fået virkelig et ordentligt skud Staphylococcus aureus. Så der var omkring hundre gange færre bakterier på de her korte implantater. Så det så faktisk ret låne ud. Så, men ja, dejligt anti-farveling overflade, hvor der ikke sætter sig nærmest eneste bakterie på. Det giver stadigvæk lidt af dilemma, fordi, det er jo godt, at vi ikke vil have et bakterium sætter så fast, at vi jo ind i gang har, at sætter kan sætte sig fast, hvis det er et implantat, der skal integrere os i vævet. Så man har sådan lidt modsat rettede ønsker for, hvor det her materiale skal kunne. Og derfor blev vi lidt interesseret i at kigge på, ja, måske er det ikke et spørgsmål om, at man bare skal afvise alle biomulkyler. Måske er det et spørgsmål om, hvad det er for nogle biomulkyler, der sætter sig på? Hvad er det for nogle proteiner? Hvordan venner de? Er de tilgængelige for, at bakterierne kan have sig til? Så, det er undersøgt vi. Og et eksempel for at have system, hvor vi går undersøgt, deres spørgsmål, så kigger vi på fibronactin. Så fibronactin er i jeres blod, og det er en molekyle, som findes i mellemråd med mellem cellerne, som sådan et strukturelt molekyle, som ting kan have sig fast til. I blodet, der har fibronactin, det man kalder en globulærkonformation, så det er ligesom krullet sammen, som en kule. Men når det kommer ned på et implantat overflader, så kan det godt finde på at folde sig ud. Og når det følger sig ud, så kan det hæft til sig selv, og så kan det fibrilere, og danse nogle lange fibriller. Så det kan ligesom eksistere på de her to forskellige konformationer. Og, vi tænkte, det måske, det her skift i mellem to forskellige proteinkonformationer, det er det, der gør, om baktererne kan bruge dem, som et anker, til at have sig fast på overfladen. Så vi vil lave et system, og vi kunne besvare det her spørgsmål, ved at kigge på, kan baktererne have sig til fibronactin, når den er i den her globulærstruktur, eller når den er som fibriller. Og, det kunne man, det kunne vi få, bør vi lave sådan nogle polymerkortede overflader, med polymetyl, akulat og polyethylakulat. Det var næsten ingen forskellige kemine på de her overflader, der har en meget stor forskel på, hvordan fibronactin er opført, når det kommer ned på overfladen. Så her er der sæder i, at som i forskmikoskopi billeder, der er en mikrometer på skalbarn, her, den er fibronactin på overfladen, og det kan man ikke, for nemme struktur, at fibronactin her er globulær, det er nogle små kugler, men herover, der har den nærmest dannet, sådan et helt netværk, af fibriller. Så der er den, ligesom foldet sig ud, og fibriller, så det er derofen, der forsøgter tegninger her. Så det vil sige, nu kan vi undersøge, at man er der forskel på, om baktererne, de kan bruge den her, til at sætte sig fast på den kantal, eller den her, til at sætte sig fast på den kantal. Og det er der. Så her har vi kigget på ansatte, af baktererne, der sætter sig fast, og vi har de to forskellige polymer, så vi ved, at fibronactin er fibrilleret her, på den her, og på den her, men ikke her. Og her er der ansatte, af baktererne, der bare sætter sig på den rene polymer, så nu tilsætter vi fibronactin, og så sætter vi om fibronactin, det stimuler vedhæftningen af baktererne. Bukti, det gør det kun, hvis der er fibronactin, er fibrilleret. Så det vil sige, at der er så forskel på, det er ikke bare med, at det handler om, at en overflade, skal afvise proteiner. Hvis proteiner, de asuberer på overfladen, men de er, ligesom i den forkerte form, så de ikke er tilgængelige, for baktererne. Så kan vi, stadigvæk, have den her anti-faglem effekt. Og det giver ligesom en helt ny måde, for at så tænkt, materialidesign, hvis vi skal prøve at tænke materialer, hvor sætterne godt kan have så fast, men hvor baktererne ikke kan have så fest. Ja. Så, når man også gør, det er, at man kan prøve, og så det var ligesom, at arbejde med materialet her, og man kan også prøve at kombinere forskellige typer anti-biosecan. Og det arbejder Nisse med, under sin biode, nu er Nisse en af min gode samarbejdsfart, når han er færdig ved denne læge, og er ude på Skype. Nisse, han kiggede på, og man kunne kombinere forskellige anti-biosecan, så han tog forskellige anti-biosecan, så kombinerede han det med et anti-biosecan, så det havde Riefampicin. Og så måde han, hvad er for en koncentration, skal der til for at slå baktererne i hjælp i en biofilm. Så det er altså den koncentration, der skal til for, at alle baktererne i biofilmen, altså i hjælp. Og I kan se her, at de er meget højde i de her koncentrationer. Og hvis en tid sætter Riefampicin, så falder de noget for nogen af dem, så det vil sige, at det er muligt at lave nogle kombinationer af anti-biosecan, som fungerer godt. Og det viser han en vivo på nogle mos, hvor det er også, hvad de har Riefampicin, kombinationer der virket bedst. Vi ser her, antallet af levende celler, der er altså bage, omkring infantatet, efter behandlingen er slut. Det er næste, den springer lige over her, i sit tid, når han lige er små klar. Så vi kan kombinere forskellige anti-biosecan. Det er også nogen, der kigger på, som alternerer behandlingen. Så det vil sige, at man behandler med anti-biosecan, så giver man lige en lille kort pause, og så behandler man igen. Formålet med det, det er selvfølgelig, at under den første behandling, så overlever passistet cellerne, og så giver man lige en pause, og så låner de op, og går i gang med at dele sig, og så cover man tilbage med anti-biosecan. Så det kan man også have en succes med, og hvert fald funger en større effekt. Man kan også prøve at se, at man kan opløse biofilmen. Hvad matriksen består af, så kan man måske komme ind med en specifik indsymer, der klipper de matrikskomponenter i stykker, og frigiver bakterne igen. Og det er også noget, vi har kigget på. Det var der tale, der var projekts-sulammer på det tidspunkt. Det var i gang med det. Så igen, så tænkte vi, ja, men Stavlococcus aureus, det var den her, der dannede en blodpropp omkring sig selv, og folk, der får blodpropp, og alle mulige årslager, de får medicin mod den her blodpropp, for at opløse blodproppen. Så vi burde da kunne gøre det samme, hvis man har en Stavlococcus aureus-infektion. Så de her laminter, som man bruger med blodpropper, de virker altså på samme måde, at de aktiverer det, der hedder pladsminogen i hjerns blod, og det aktive pladsminogen, det hedder pladsmin, og pladsmin nedbryder fibrin, så det nedbryder, som en blodproppen. Så vi lavede en Stavlococcus aureus biofilm, og det ser meget råd ud her, men de blodprikker, det er bakterierne, de grønne skyr, det er det her exosinolærende anag, og så de råde filamenter, det er det her fibrin, altså selvom blodproppen. Så behandler vi, og så er det stort set væk. Jeg har nogen få bakterierne tilbage her. Så vi tænkte, okay, let os prøve at kombinere den her behandling med en spjortekal, og så se, om vi kan bringe den der tærskel, hvad de er, koncentration der skal til for at stå hele biofilmen i el, om vi kan få den ned på en menneskelig koncentration, når også man kan give til en patient, uden at slå patienten i el. Så det er den her MBEC, hvad de hedder det. Så vi testede for daptymysin, og så kombinationer med reframpusin, mankommissioner med reframpusin. Og ikke se her, det her er i milligramperlitter. De er lavet nok til, at det er noget man faktisk skal give til en person, uden at slå personen i el. Så synes vi, at det er rigtig spændende her. Og vi går lidt videre med det. Efter, at Ness, han blev færdig uddannet som læge, så fik han chan her i Mikkel, til at lave forskningsåret, Mikkel, han havde medicinskulerende. Og der skulle vi så teste det her, en vivo i nogle rotter. Så Mikkel, han sat en dyrmodel op, hvor han inaugurerede en karpotese, hvor han allerede had etableret en saftal corpus aureus infektion i porteseen, inden han sat den ind. Og så behandlede han enten med saltvalg eller vanko medicin over det her fibrolytiske lamin, eller en kombination af vanko- og rifam-bazin plus TPA, som er det her blodprops- medicin. Og ja, så det man skal sammenligne, det er, man skal sammenligne de der to, og man skal sammenligne de her to. Og det ser jo, med det blødte øje, ser det jo låne ud, men når man laver det satistiske test, Jeg har ikke helt opgivet det her endnu, fordi det er et studium, med externe mange rotter. Jeg synes, det værker ikke videre på, men der er i hvert fald en indikation, stadigvæk, at måske er der noget at komme efter her, som er muligt vej til at bekæmpe de her infektioner. Så vi kigger stadigvæk på det. Okay, så det var at opløse biofilmen med en sygmer. Noget, som vi også gør, det er, at vi prøver at se om, hvis vi ikke kan give den der dødelige dosis i hele patientens krop, kan vi så måske bare gøre det meget lokalt. Nu er jeg jo på nanosejenscenter, så selvfølgelig er jeg jo også her med Jørgen Kæves, som er ekspert i drug delivery. Og der tænker vi, at måske kan vi pakke en spjolskad ind, og så få det til at opkoncentrere sig, der hvor biofilmen er, og så frigidt igen. Så vi pakket en spjolskad ind i nogle lipozomer, og så var ideen, at du ville komme med en trigger, og så skulle det frigids lige ordentligt i biofilmen, så man ville få sådan et lokalt boost af en spjolskad, der hvor bakteren er. Så den måde, vi gjorde det på, det var en panele der, og så ligner hun lavet nogle lipozomer, som var temperaturfødelsom, så vi også kunne bruge temperatur til at trigger, at de gik i stykker, og frigidte altså en spjolskad. Så putter vi varmkommissin i, og så rifarmbissin, og så kan vi se, at der virkede ret godt. Så skal man lige sørge for, at imunoforsvaret ikke går mokk, når sådan nogle lipozomer kommer ind, så man putter de her polyethylenkelkod på, for de bliver ugenkendelig for imunoforsvaret. Og så skulle vi have noget på, som fik dem til at binde til bakteret. Så der satte vi nogle DNA-optimært på. Så hvis I ikke kender DNA-optimært, så er optimært det ligesom, DNA-verdenen svarer på antistoffer. Så de folder sig en bestemt struktur, som gør, at de binder meget specifikt til noget andet. Så der er nogle fænste DNA-optimært, for nu er de binder rigtig godt til et eller andet for overfladen af stapelkokos aureus. Så det kan vi bruge, som vores receptormolekyle, for at få dem til at hænge fast, der hvor infektionen er, og ikke i resten af kroppen. Så har vi testet først en vitro. Så her har vi dyrket biofilmerne, i nogle mikrotitter bakker, og baktererne er de blå. Kugler. Og på den her side det her billede herovre, der har vi tilsættet lipozomer, hvor der er et rødt farvstofi, og hvor DNA-optimæret skal hjælpe lipozomerne med at hænge fast til baktererne. Herover er lipozomerne præcis på samme måde, og de mangler de, der er optimæret. Så jeg håber ikke at se det meget tidligt, der her er ikke rigtig nogen lipozomer, der er bunder til biofilmen, og her sidder de lige så fint ude af baktererne. Så vores håb er jo, at hvis vi lige så tager en spjosekade, helt hen til dørtersken af baktererne, det er helt til bakterens overflade, og så frigiver det, at det så virker mere effektivt. Så her er så panelsdata, så hun har en logaritmisk skale her, for hvor mange levende bakterer hun kan tale efter behandlingen. Så her har hun behandlet en biofilm med lipozomer, der havde optimæret på, så hun behandler, så skylder hun det væk, der ikke har bundet, og så vender hun på, at det har tid til at tage effekt, og så tæller hun, at mange bakterer har overlevet behandlingen. Så der var næsten ikke nogen, der havde overlevet. Og her, fra dem, der ikke skulle binde til, der var der også en effekt, men langt frem, det som vi ser i vores testfulde kylere her, det er vækstkontrollen, som ikke du behandler, men noget som yndes. Så det ser ud som om, at det er en stor effekt af en bio-skade, når vi leverer den på dørtersken Det som er udfordring ved den her type behandling, det er, at man skal leverere noget, som skal homen eller finde biofilmen i kroppen, og så skal det frigis, og så er det væk igen. Altså så, man har et børst, hvor det skal virke perfekt i en rigtig koncentration. Så det er rigtig styr, hvor lang tid baktererne bliver udsat, for deres bio skal ikke helt styr koncentrationen heller. Så det, vi også gerne vil, det er, at vi vil faktisk gerne se, om vi kan bare syntipisere, af en bio-skade, der hvor baktererne er. Og der arbejder det så sammen med Alex Selikin, som lekser ved Chemie. Og Alex, han laver noget, det hedder Product Therapy. Jeg ved som ikke, hvordan det skal oversette til dansk, men han har brugt det i alle mulige andre sammenhænger, som ikke har noget som helst med infektion at gøre, og jeg så det der, han lavede og tænkt, wow, det kunne være vildt godt, hvis de kunne bruge det her Så konceptet i Product Therapy, det er, at man har et ensym, og nu har jeg tegnet den her biofilm ovenpå en coding, og ind i den her coding, der er der nogle ensymer, som hedder beta-plukorn i dag. Og i Product Therapy, det har man så taget sit lavedel, og så har man tilset noget, heftet en sukkergruppe fast her. Vi har en linker her, så har vi en sukkergruppe her. Så det her modificerede lavedel, det er noget inaktivt, det er ikke toxisk, det er meget vandobløstigt. Men når det så bliver, at komme i kontakt med det her ensym, der sidder nede under baktererne, så bliver den her gruppeklød af, og så har vi så pludseligt det aktivstof. Så det vil sige, at vi i realt tilsætter systemisk i hele kroppen, et stof som er inaktivt, og ikke toxisk, men så der hvor baktererne er, bliver det lavet om til sin aktiv form. Og det her er selvfølgelig, ligesom vores drug delivery, en idé, der er tjusk jollet fra, hvad folk er i gang med udvikling inden for cancertherapi, fordi når vi har en bivofilmindifikation, så har vi nogle af de samme problemer, som man har ved en cancer, og man har en tumor, der er lokalt i stedet i kroppen, og det lavede med en masse gid, det er ret kiftigt for patienten, så man vil gerne bare give det meget lokal, en lille dosis specifikt. Så det her, det havde vi pøntet på i par år, og det havde ikke rigtig været muligt, fordi man kan ikke købe pro-drugs af antibiotica, nogen steder, vi kan i hvert fald rejne ud, og det ville koste nær en million, hvis vi skulle have det kunstig sinitiseret, eller andet sted, hvis vi skulle lave det, det er bare en enkelt forsøg. Vi havde næsten parkeret det ind, til raule startet, i Alexis' laboratory, så det ville give bedre kontrol af eksponeringstiden, så vi kan styrre, hvor langtid skal baktererne udsættes fra Ansbiotica, man kan behandle i intervallere, man kan behandle med forskellige typer Ansbiotica, det er stadig bare det samme, en syn, der skal sidde herinde, det er stærligt godt til stoffer, man laver vandoplevelighed, fordi når de får den der sukkergruppe på, så er det mere pløsligt, og så mennesker der selvfølgelig bivirkuen her, fordi det fri stoff, så det som vi skal sætte, skåp i tingene, det var netop, at Raul fandt en metode, til hvad han kunne lave via en længder, så den her sukkergruppe på, med noget meget mere generelt kemi, som man ikke havde brugt til det her før. Nu står døren pludselig åbnet for os, til at lave prondrocks af alle mulige, af eksponeringstiden. Vi startede med moxifloxacin, og først så skulle vi vise, at prondrock moxifloxacin, ikke var giftigt, men at vi kunne omsætte det, med det her en syg, så det er aktive moxifloxacin, som så kunne stå faktiserende hjælp. Så det testede vi først, bare på en planktonisk kultur, så det ser heroppe af y-axe, som det er i procent, antallet levende celler, og så ser vi herude, der er overhovedet ikke mening, de har taget ønskelig, men det er en koncentrationsaxe, så her har vi højere koncentrationer, af anspivet skad her. Så de røde, det er moxifloxacin prodron, der skal jeg ingenting, der er ingen barter, det vil slå hjælp, og det blå, det er moxifloxacin-kontrollen, så bare ren moxifloxacin, vi har købt, og så det sorte, det er moxifloxacin prodron, der vi har tilsættet en sygme, der skal lave det om. Så vi kan se, det kommer til at opføre sig, præcis sådan en fri moxifloxacin. Så vi tænkte, det ser rigtig godt ud, og så, at klosiner ansat, i et år som post-op, så lavede hun helt en masse antimicabil test på det her. Så første lavede vi en ret simpel for søg, hvor vi ville se, hvis vi nu skulle syntitisere det her, fra en overflade af noget, der minder om en implantag, for vi så lavede nok moxifloxacin, til det, som kommer ud, der hvor bakteren er. Så sig nu ud lavede en simpel for søg, med sådan en agarplunk, hvor man så lavede en skive ombord, som skulle symbolisere implantatet, der er en coating på, i coatingen sidder en sygme, og hernede i agaren, der har det vores prodrock, og så har hun så lagt et tæppe, af Stavgogs arvejus, på overfladen her, og så skal vi teste, om de gruer. Så det, I ser her, det er kontrollerne. I den her, der er coatingen, men der er ikke noget prodrock, så her har skiven, så ser du nu, om man tager den af, og så sidder bakteren her, og gruer lystigt på overfladen. Den anden kontroll her, hvor vi ikke har nogen, en sygme coating, men til gengæld, har vi sat prodrock på, det skulle ikke være giftigt, der eller ikke. Så her har vi det aktiv stuff, vi havde prodrock, og vi har en sygme til stedet, så her får vi syntetiseret, moxifloxacin, og det inhiberer vægsen af bakteren, omkring en plantatet. Så det er selvfølgelig, meget lille kunstig system, og man kan måske argumentere, for ja, ja, men det, der er en spjose, skal det ophåbe, hvis vi bare er i den, der er lille ægareprop. Så selvfølgelig, så testede vi også, om det her, det kunne laves at gøre i flow, hvor vi har, altså hvor det, der bliver syntetiseret, det vil med det sammen, blive brådet væk af flow, af strømmen. Vi har sådan nogle microfrittigs flowceller, hvor vi i lillebitte volume, kan teste sådan noget som det her. Så vi laver bakteren, og sætter fast på codingen. Og herinde i codingen, er vores en sygme, og så tilsætter vi prodrock, og så ser vi, om biofilmen udvikles. Og det gør den så ikke, hvis der er prodrock testet. Så det ser meget låne ud. Så det, vi hopper på, og bruger det her til lige fremtiden. Det er det, vi vil gerne lavere en sygme udefra. Det er mindre, vi kan gøre, hvis vi koppler det på et antisof, som vinder til bakterende. Så man er nemlig fri for, at skulle code en plantat først. Det vil sige, man også vil kunne behandle patienter, som allerede har den plantat i dag, som ikke har coding på. Og selv, hvis man skulle code en plantat, så kan en sygme nok ikke, lege i 20 år, derinde i den der coding. Og så vil vi gerne, bruge nogle lidt mere krasset, antibiotika. Og nu siger jeg jo, der er jo ikke nogen, der er et spjort skat, der kan slå de, der er præcis at sælge at hjælpe. Det er også rigtigt. Men der findes andre landmiddler, der kan. De er bare meget giftige. Vi kigger mod nogle af de landmiddler, man bruger i chemotapi. Og der er blandt andet et, som hedder mito-musin C. Det er der, nogen, der har vist. Her er antallet, at det er ikke for vores samarbejde, men det er fra en gruppe i USA. Antallet er præcis at sælge, her på en lukkerin skala. Hvis man tilsætter Ciprofloxacin, så skærer der ingen ting. Hvis man tilsætter mito-musin, så dør de. Og det samme her, med forskellige stammer, de har testet, og det blandt biofilm. Hvis de tilsætter mito-musin, så står de hele biofilmen i alle. Så det er det, vi er i gang med nu. Vi vil lære ProDrop ud af det her mito-musin, og se om vi kan slå biofilmen i hjælp med det. Så midt bud på fremtiden. Hvis du vil kigge på forbud, hvis der er biofilm, så er det både behov for, at man arbejder med implanteret materialer. Men der er også behov for, at man arbejder med at forstå, hvordan vi får immunforsvaret til at have adgang til de bakterier, som kommer et under infektionen. Og i behandling af biofilmen, der er udviklingen af nye ansbiotika, det har lange udsikter, især fordi, der ikke var investeret i det, i lang tid. Det var ikke for lagtigt, for de store medicinale virksomheder, og investeret i det, så var ikke opdagede nye ansbiotika, i rigtig lang tid. Så vi kigger på, at drug repurposing, hvor vi kigger på andre lavede, eller som egentlig var udviklet til andet formål, og ser, om vi også kan bruge det mod bakterien, måske sammen med traditionelt behandling. Så det her er sidst. Tak fordi I tagede dig til længe. Og tak til, at alle dem, jeg har samarbejdet med, og alle de studerende påstakker, gjorde alt det hårde arbejde i laboratoriet. Og tak til alle dem, vi får fundning til, som har vores forskning i livet. Det fri forskensråde, innovationsfonden, lundbækfonden, og karatsperfundet. Og tak til jer, for det er altså maximelt.