 Kuudesluku, Vahdokas. Tämä on LibriVox-äänite. Kaike LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmuuttautuoksesi vapaaehtoiseksi, mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Mikey Roadi, Vahdokas, kirjoitti Juho Reijonen. Kuudesluku. Tietämättömänä kaikesta siitä tuskasta ja melusta, jonka hän katoamisellaan oli matkaan saattanut, pakeni jeriiko kylmän kylvyn saatuensa, alussa itsekkään ajattelematta mihin hän menisi. Eipä hän edes tiennyt, minkä vuoksikaan hän pakosalle lähti. Se tuntui vain hänestä selvelle, että taaskin oli yksi toivo rauenut tyhjiin, toivo paremmista ajoista ja paremmasta kohtelusta. Ja tuo tunne oli katkera. Hän ei tiennyt rekkoneensa mitään ketään vastaan, ja kuitenkin koettivat kaikki kiusata hänestä. Oi, kuin edes äiti olisi sanomassa, mitä tehdä, huokasi poika ja kyynelleet pihahtivat esiin. Hänestä oli, kuin olisi joku ajanut hän ta takaa, ja yhä eteenpäin juoksi poika juoksemistaan, puiden, kivien ja pensaiden välitse, pitämättä lukua jalkojansa pistelevistä risuista ja oksista. Yhä lähemmäksi ja lähemmäksi tuntui takaa-aja ja pääsevän, ja yhä hitaammin sujui pojan juoksu. Viimein vaipui hän aivan väsyneen ja erälle kallion kielelle jaksamatta enää liikahduttaa jäsentänsä kään, ja ummässä silmin rukoilevan asennossa odotte siinä takaa-ajaansa. Ei kuulunut muuta kuin pojan omaa tohuttaminen ja hänen sydämensä ankara tykytys. Tuokion kuluttua tohtipakolainen avata silmensä. Ei näkynyt ketään. Tuon jyrkän kallion alla päälyi syvä sinertävä järvi ihan ihmissilmän tavoin kuvastaan läheisiä esineitä tyyneen pintaansa. Näköpiirin reunan alle painuva kesäinen aurinko koristi kulta- ja puurpura-reunuksilla lentisellä taivaalla välkkyvät pilvät, joiden kuvaat vedenkalvossa näyttivät hiljaksensa liikkuvan. Koko veden selkä näytti huoletonna läpävältä immelta, jonka terveydestä hohtavin kasvoihin eivät elämänmyrskyt vielä ole pakojansa ehtineet piirellä. Ehkä turhaan haihtuneet toiveet ole ennättäneet mitään kalseutta näkyvin jättää. Hymyhuulin levähtää neitonen silloin. Ja iloisena herää taas täysin siemauksin hengittämään elämän kevään tuoksuista ilmaa. Aavistamatta mihin kärsimyksiin vielä kerran nuo, uinuvien kalojen tavoin hänen sydämensä pohjalla piilvät tunteet, toiveet tai himoot hänet syöksivät. Aavistamatta, miten kolkkoja syvänteitä, miten rumia, salakaria, elämän pihuriset myrskyn puuskat vielä kerran paljastavat hänenkin sielunsa syvyksistä. Aavistamatta, miten katkottuina muodottamina, hirveinä hänen sielunsa kuvasten myrskyn pauhatassa heijastaa ympäröivät esineet, tapaukset ja menneet muistot. Semmoisena tyynenä ja hymyylevenä levähti järvikin järikon sitä kallioilta katsellessa. Tuolta etelta taivan ja maan yhtymä kohdasta näytti saarien, kaitaisten salmien ja sinertävien selkien yli kohaavan hienon hienoa kirkasta utua. Se leviisi kautta koko taivaan, niin kuin revon tulee talvissina iltoina, poika katseli käsäisen luonnon hiljaista juhlallisuutta, vähitellen täytti himmeä loiste koko avaruuden. Rannat, metsät, kaukaiset kummut, yksin rannalla kököttävä nuottikotakin saivat tuossa valossa omituisen miettivän näön. Semmoiselta mahtoi vasta syntynyt luonto näyttää valon alkuaineessa, ennen kuin luopa sanaa asetti avaruuteen auringot ja kuut, joiden valonkaltaista ei tuo lienteä valo ollut. Tuntuu hän vaan, niin kuin joku helle näkymätön käsi, olisi kaikki esineet kietonut pehmoisen valoaippaan. Rantavedessä kasvava valko lumme peitti kainona kukkansa vedempinnon alle ja lehdokki avasi kupunsa laskeakseen voimakkaita tuoksuvirtoja viimehtimään kirkkaaseen yöilmaan. Linnutkin ihmetellen luonnon loistoa vaikenivat vähitellen. Ainoastaan kyntorastas kaiutti sulosointuisalla laulullansa hiljaista metsää. Puiden lehdet ruohoot kallioa siellä täällä kattava sammalkin kaunistuivat siinä valossa viehättäviksi, haavan hieman veräjävät lehdet hohtivat, kuni hopea, saniaisten ja pihlajan vehreät lehvät muuttuivat melkein läpi kuultaviksi. Poika keksi kiltomadon, joka ikään kuin yön silmä hiljaisuudessa vienosti loisti. Yön valoise juhlallisuus tuntui sinipunertavalta taivaalta valuvan järikon sydämmeen ja saattavan senkin juhlallisuutta heijastamaan, kokonaan sulaamaankin. Järiko ei ollut milloinkaan sellaista tunnetta sydämmessään tuntenut. Hänestä tuntui kuin koko hänen entinen elämänsä olisi ollut paha, tuskaloista unta, eikä häntä ennen olisi ollut olemassakaan, vaan joku sisällinen voima nyt vasta olisi selittämättömällä tavalla, hänet näille ihanille ilmoille saattanut. Poika parkaa melkein rupeesi pelottamaan, mutta kun hän taas nosti silmänsä ja katseli ympärilleen, hymyili koko luonto viehkeästi hänelle ja hänen täytyy hymyille sille vastaan. Silloin rauhottui järiko ja aavisti enkeliä nyt liikkuvan ilmassa, jonka takia koko maa, niin kuin tuo korkean kubeva ja hiilakan sininen taivaskin, niin kaunilta näyttivät. Huokaus kohosi yksinäisen katselian rennasta. Hän olisi rukoillut jotakuta enkeliä hänenkin luoksensa tulemaan, mutta ei uskaltanut, eipä oikein olisi osannutkaan. Enkelii tuli kuitenkin. Pitkin välkyvin siivin liihottelise korkeudesta alaspojan luo. Hohtavan valkea pukuusillä oli, niin kuin saarnastuolin päällä seisovalla kirkkuenkelilläkin, ja kellon karvaiset pitkät kiharat ympäröivät sen lempeitä kasvoja. Hymyillen läheni se hiljoikseen poikaa, jonka rennan täytti suloinen tyytyväisyyden tunne. Vahdukas luuli tuntavansa tuon hentovartaloisen olennon. Hän oli sen jo ennenkin nähnyt, mutta missä? Sitä hän ei moinut muistaa. Nyt oli enkeli jo aivan lähellä. Sen siipien löyhytteleminen jo tuntui Jerikon kasvoilla. Sehän olikin hänen äitinsä. Lempeästi silitteli äiti poikansa suortuvia, ja Jeriko kertoi, ettei uusi äiti koskaan hänen päätänsä silitellyt, mutta pyysi enkeliäidin hänen sanojansa salassa pitämään. Luottavasti laski poika sitten kiharaisen päänsä enkeliäiden pehmoisen syliin, ja katseli hartaasti niitä kauniita kuvia, joita se hänelle näytteli. Siinä kertoi eli enkeliäiti monta sievää satua pienistä patalakkisista tontuista, järvenpennalla kisailevistä keijukaisista ja muutamia julmia juttuja punpituisista jättiläisistä. Kertomusten aikana pojan sydän milloin riemusta sykehteli, milloin taas oli pelosta pakahtua, kun pahat haltijat veivät vallattomia lapsia jylhien vuorten komeroihin, joissa kaiken moisia hirviöitä asui. Siellä pakotettiin pienoisparat leivänverosta syömään koivun hiilijä, joille voin asemasta oli samakon kutua selitetty, mutta poika tunsi, etteivät haltijat hänelle olisi tahtoneet mitään paha tehdä. Kessakerttu olisi tahtunut ryöstä häntä pois enkeliäiden parmoilta, jossa oli niin hyvä olla, mutta ei toki voinut ja poika iloitsi siitä. Pitkään nukkuin Jeriko Korkialla eräkkälän kalliolla ja uneeksi äiti vainajastaan. Viimein tahtoi äiti lähteä pois. Poika estääkseen lähtöä tarttui häneen sylin kiinni. Käsiin tuntui niin kovalta ja poika heräsi. Hetkisen heroi hän silmiään ja ihmeissään katseli paikkaa, jossa hän oli, eikä alussa muistanut, miten hän sinne oli joutunut. Viimein muisti hän kaikki. Pakonsa, karja annen, tuon yön omituisen kauneuden ja lempeän valon, jossa valossa kotiseutunsa oli niin kaunilta näyttänyt. Öinen kuvaa painui lähtemättömäksi pojan sydämmeen. Hän istahti kivelle vertailemaan nyt herännyttä luontoa yölliseen uinovaan luontoon. Kaikki oli nyt toisin. Päivän kirkastähti oli jo kohonut Korkialle taivaan rannasta, hiljaisuus oli poistunut, liiketta ja elämää näkyi kaikkiaalla. Tuokion muisteli hän ihanoita unijansa, enkeli äidistä, mutta Hiukovan älkä pakotti hänen haaveksimisesta kääntämään mietteensä tosi oloihin. Kaikki olikin vaan tyhjää unta, huokasi poika, ja mihinkäs minä nyt joutun. Hiukan asemansa aprikoitua päätti hän parasta olevan palata takaisin maitomökille, pyytää siellä kaikilta anteeksi, vaikka eihän tiennyt oikeastaan, mitä hänellä oli anteeksi pyytämestä. Niin oli parasta tehdä, sillä riston ja uuden äidinluo eihän tahtunut enää ikinä mennä, ennen vaikka mihin, vaan ei sinne, sanoi poika ääneen ja lähti osailmaan takaisin maitomökille. Se oli kumminkin helpomen sanottu kuin tehty, sillä pakomatkallansa oli eriko kulkenut niin kiiresti, että ei ollut joutunut laisinkaan paikkoja tarkastamaan. Nyt hän ei tiennyt edes suuntaakaan mihin päin lähteä, eikä ihmis asuntoakaan näkynyt missään, josta tietä olisi voinut kysyä. Järvisarjan takaa näkyi kyllä pari taloa, mutta ne olivat pojalle samat kuin kaunis saavuttomat on kangastus väsyneille erämaan matkustajalle. Päiväpaisteessa välkövin siivin kiitelevät kalaseäkset eivät myöskään osanneet tietäneuvoa. Ei tässä nyt auta muu kuin randoja myöten osailla järvsalmen sillolle, ja sieltä minä kyllä osaan tien, mietti poika miehevästi. Kominkaakaan ei hänen tarvinnutkaan ihmisasuntoa etsiä, sillä jonkun matka Kallioilta oli korkeiden rauduskoivujen ympäryymä samaa kenttä ja sen reunassa pienoinen mökki. Se oli siistikäs rakennus, joka enemmän muistutti pientä herras taloa kuin talonpojan mökkiä. Kaikki mökin ympäristössä oli niin siistiä, että poikaamilte ei pelottanut lähestyä sitä. Hän rohkasi kuitenkin mielensä ja päätti käydä kysymässä tietä. Juuri kun hän oli Ovenripaan tarttumaissillaan, alkoi sisästä kuulua kummallinen, tarisevä ääni. Ekään kuin tuo koko mökki olisi hänelle vihoissaan mörissöt. Prrrr, prrrr, prrrr, prrrr, prrrr, prrrr, prrrr. Tarisi ääni pojan korvissa ja sattoi hänet äkkiä peräytymäen, sillä yölliset unikuvat kummittelivat vielä hänen mielessään. Uskaltamatta enää mökkiin yrittää, lähti poika metsää kohden astua huppuroimaan, toivuen sattumalta maitomökille joutuvansa. Kot veroisen käveli hän metsässä oman onnesan nojassa, kunnes viimein huomasi olevansa aivan eksyksissä. Silloin johtui pojalle mieleen, kuinka hän kerran ennenkin Riston kanssa marjassa ollessa oli eksynyt ja kuinka he olivat kotiin osanneet käännettyän paitansa nurin. Samaa tempua päätti Jeriko nytkin käyttää ja paremmaksi vakuudeksi käänsi hän tällä kertaa kaikki vaatensa, yksin lakkensakin nurean puolen päällimäiseksi. Jokseenkin kirjavana, mutta hyväässä toivossa perille saapuvansa, jatkoi sitten eksynyt matkaansa. Ennen pitkää alkoikin puiden välistä häämöyttää avonainen paikka ja siinsipä sieltä vettäkin. Iloisena riensi poika sinne päin, mutta kovin hän mestui hän nähdössään joutunensa tuolle kummalliselle mökille, joka hänellä äsken vihoissaan mörisi. Tällä kertaa oli mökin ovi auki ja sisästä kuului nyt aivan toisenlainen ääni. Ei se ollut kantaleen, ei paimen torven, eikä huilunkaan sävel, vaan ihmen kaunilta se kuului. Poika hiivi varovasti lähemmä nähdäkseen, mikä se niin monella äänällä pani, ja toivoi taas saavansa nähdä enkelijäädin siellä kanteletta ramputtelevan, sillä ei hän luulut muiden sillä tavoin voivan soittaa. Ovelle päästöänsä näki poikas sisässä istuvan harmapartaisen miehen. Yhdelle seinällä oli kummallinen kehällä varustettu rakkine, jonka alla näkyi pieniä lastuja koko läjä. Keskentekoisia rukkeja, tuoleja ja piippuja oli ympäri huonetta. Toiseen huoneeseen vievästä oveesta näkyi pitkä pyssy ja sapeli, jotka olivat rystissä pitkäpartaisen miehen kuvan päällä. Mökin asukas, hyvin kulmikas ukko, ei näyttänyt vierasta ensinkään huomaavan. Hän vaan kahven ruskeasta pitkäkaulaisesta laatikosta kiskoi havukirveiseen vivahtavalla asella säveliä, niin kuin ola koivusta kiskotaan tuohta. Toisinaan nuo säveilet lähtivät pitkinä, eheenä suikaleina, toisinaan ne taas kiemurtelivat tuhansissa sykköryissä, niin kuin kuivat höylän lastut. Nuo säveilet löysivät vastakajun järikon rinnassa. Häntä pelotti vain, että äänet tuosta laatikosta ehkä loppuvat ja unhottaa hän nälkänsä nurin käänätyn pokunsa ja kaikki astui hän kynnyksen yli äänen kiskomista paremmin nähdäksensä. Siinä se isoi poika avossa suin kuunnellen sävelvirtaa, ikään kuin olisi tahtonut sen laineilla nälkäänsä tyydyttää. Toisinaan kohisivat äänet valtavana koskena, toisinaan kulkivat ne hiljaisena, tyynenä vuona ohitses sitten vähitellen muuttuokseen valittaviksi huokaukseksi, jotka tunkeutuivat sydämmen, sisimpiin, syvyksiin. Sillä ei poika enää jaksanut kynneliänsä pidättää, vaan niitä tulvehtimalla tuli hänen silmistään. Mutta ne olivat suloisia ei onnettomuuden, vaan puhtaan kaunotunteen pusertamia pisaroita. Soittaja säpsähti hiukan kuullessaan ihmisääntä ihan vierestään. Loi kummastoneen katseen vierasensa, jonka merkillinen puku yhä enemmän herätti kummastusta hänessä. Jeriko nähtyään etsensa huomatuksi, alkoi puheen kysymällä, mikä ihmeellinen ääni lipassa tuo on? Se on viulu se, sanoi Ukko, mutta mikäs ihmeellinen otu sinä olet ja mistä sinä tänne te pahdet? Ninkö minä, puhui vaihdukas, ja kotiseutunsa puheenparen mukaan vastasi sitten kiertelemällä, olempahan vain tuolta kirkon kylältä. Kukas sinä olet sieltä, ja mitä varten tänne olet tullut, kyseli vanhuis yhä poikaa tarkastellen. En hän minä ole kukaan, mutisi Jeriko kainosti vastaukseksi, sillä hän luuli ainoastaan aikaihmisten joitakin olevan. Oletko sinä hullu vai viisas? Tiuskasi Ukko ja näytti todellakin rupeavan poikaa löylön lyömenä pitämään, koska hän vetäsi oven kiinni jäpani oikein salvan eteen. En, vaan minä olen kaikuistaavaten poikakirkon kylältä, selitti Jeriko, ja peläten isännän vihaista ääntä vetäisi ovelle. Seis mies, komensi vanhuis, ei tässä nyt jäniksen selässä olla, vaan ensin otetaan miehestä selko. Senkö sinä olet sen renttukaikusen poika, joka ennen oli kellon soittajana? Sen ja kissä kertun, vastasi tutkittava itkussa suin. Mutta miksi sinä olet vaatteesi nurin kääntänyt? No kun olen eksyksessä, toimitti poika. Hullu se taitaa sittenkin olla, eksyksessä ja vaatteet nurin. Hmm, kaiku sen poika, ota siitä selko, jos saat. Mutisi vanhuis parassaan ja kyseli vielä. Meksikäs sinä taan noin etkitsitten? Kun sinä keskoit ääniä tuosta lippaasta, sanoi poika terhakasti ja osoitti sormellaan viulua. Mitäs varten sinä tänne tuliit ja mitä täällä teet? Minä olen paimenenä sormulan maitomökillä, saivainhusvastaukseksi. Sormulasta olet paimenanenkö ja rouvako sinut tänne lähetti? Ei, minä tulin itse, vastasi taskin poika ja olin yötä tuolla kalliolla. Millasta voin sinä tuliit? Venheelläkö? kysäsi isäntä. Juoksemalla hän minä tuliin, selitti järikko. Puuikos rouva mitään rukistaan, sanoiukko. Ei hän minulle muuta sanonut kuin käski huutamaan, jos näkisin sydentulevan. Jotain sotkosta tässä nyt on, mutta totta pahan selviää, mutisi vanhuisetsekseen. Tänään on torstai, lauvan tai iltana menen minä kirkolle. Hmm, mutta olisi hän saanut viisaaman asiamiehen hankkia. Poika-parka on päästä violla, totta pahan yli huomenna selviää. Hetken kestävä äänettömyys seurasi. Yhtäkkiä katkasi vanhuisen ja kysyi, osoittain toisessa huoneessa olevaa pysyä. Tiedätkö, mitä tuolla tehdään? Tiedän, sillä ammutaan lintuja ja auraavia, sanoi järikko. Niin, sillä ammutaan, myönsi vanhuis. Mutta jos sinä tahdot täältä lähteä pois, ennen kuin minä senut vien sormulaan, niin minä ammun sillä senutkin, muista se. Sitten antoi hän järikolle ruokaa, joka pojalle olikin hyvään tarpeeseen. Tunnetko se menua? kysyi ukko pojalta syötäessä. Tunnen, etkö sinä oles sen rukkiukko? Tumaili poika. Tuo järikon uusi tuttava oli todellakin rukkiukko, josta ei pitäjään väki tienyt paljon mitään. Sota herranä hän oli ollut aikoinaan, vaan sitten saanut jostakin syyste eron perastaan, ja sormulan rouvalle oli hän sukua, sen verran hänestä tiedettiin. Hän ei seurustelut kenenkään kanssa muutoin kuin kauppa asioissa ja sitä paitsi sormulassa. Sorvaustyöllä eläitti hän itseään, vaan ei se allinut kenenkään tulla tilauksia luoksensa tekemään. Ne piti tehdä sormulassa, joo on hän tilatut tavaratkin toi. Jo pari vuosi kymmentä oli rukkiukko paikkakunnalla asunut, mutta ei kukaan ollut vielä ennen järikoa, hänen kynnyksensä yli jalkaansa astunut, eikä hänkään avannut muiden ovea. Mutta kirkossa istui hän paikallansa joka sunnuntai, olipa ilma millainen hyväänsä. Kun rukkiukko oli pitäjää sen tullut, oli hänestä kaiken muisia huhuja liikkunut. Jotkut olivat tietävinänsä, että hän oli murhannut päällikkönsä. Toiset kertoivat hänen murhannen päällikkönsä kanssa paineen vaimonsa, mutta jo aikoja sitten olivat kaikki rukkiukkoa koskevat huhut lakanneet. Eikä kukaan nyt enää välittänyt hänestä vähääkään. Joskus olivat ihmiset, hänen mökkinsä ohitse sota, jossaan kuulleet sieltä outoja ääniä, joita luultiin yliluonnollisiksi. Moni arvelikin ukon elävän hyvässä sovurssa pahan hengen kanssa, ja yleiseen kammuksuttiin häntä ja hänen asuntoansakin. Rukkiukko eli yksinäisyydessään, jonkinmoisessa salaperäisyyden hämärässä, ja omituinen kolkkous tuntui hänestä leviävän kaikkia alle, missä hän liikui. Tuo yleinen kammu oli syynä siihenkin, ettei kukaan vaihdukkaan etsiöistä mennyt Arnold Mark Mayerin mökkiin. Se oli rukkiukkoon oikea nimi, kadonutta poikaa kysymään. Vielä seuraavana sununtaina puheltiin kokkomäillä vilkkaasti kadonneesta pojasta, ja useimmat päättivät haltijoiden ottaneen hänet haltuunsa. Muutamat toivoivat pojan jumalan palveluksen aikana ilmestyvän sakaristoon, sillä sinne hän kuului menninkäläisillä olevan tapana heittää röstämänsä lapset, kun niihin olivat kyllästyneet. Suuresti hämmästyyvät sen muoksi ihmiset, kun näkivät rukkiukkoon jäykkänä astuskelevan kirkkomäälle, ja kadonneen pojan seuraavan häntä. Moneen olisi tehnyt mieli puhutella poikaa, mutta ei kukaan rohennut, kun hän ilmestyi rukkiukkoon seurassa. Kirkonmenojen jälkeen täytyy Jerikon kuitenkin kertoa vaiheensa väkioukolle, joka kuunteli häntä paljoa hartaammin kuin Papin Saarnaa Kirkossa, ja juurta jaksain poikaseikkailunsa kertoikien. Kansaan levisi puhe enkelien ja jättiläisten taistellen Jerikon sielusta, ja enkelien voittaneen, sillä rukkiukko oli rukoillut pojan puolesta. Poika oli näit lopettanut kertomuksensa vakuuttamalla, että ei rukkiukko ole ollenkaan paha, vaan hän on hoitanut minua, niin kuin oma äitini, ja hän soittaa niin kauniisti, niin jottei sitä osa sanoa, ja silloin sitä sanoessa pojan silmät oikein hehkuivat ilosta. Siitä päivästä alkaen ei enää kukaan ymmärtävä ihminen pitänyt Jerikoa vaihdokkaana, sillä rukkiukko oli hänelle hankkinut sielun, sanoivat ihmiset, ja niin todellakin oli asian laita, vaikka vähän toisella tavoin kuin ihmiset luulivat. Meier oli soitollaan ja ystävällisellä kohtelullaan herättänyt Jerikossa rakkautta, ja itsekin tullut pojan kautta takaisin kiinnitettyksi ihmiskuntaan, josta kohtalon rautakoura oli hänitä kauan erotettuna pitänyt. Ihmisten rukkiukkoa kohtaan tuntema Kammokin haihtui haitumistaan, ja hänitä ennen ympäröynyt salamyhäisyys muuttui myötä tuntoisuudeksi, sillä nyt tiedettiinkin hänen olevan hyvän ukon, joka on mahtanut saada paljon kovia kokeja, lausui lampellan kunnioitettu esääntä, kuudenen luvun loppu. 7. luku Vaihdokas. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoitautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Maikki Roadi Vaihdokas kirjoitti Juho Reijonen 7. luku. Paimen elämä oli järikosta kadottanut paljon soluansa, sitten kuin hän oli tutustunut rukkiukon kanssa, ja aina nähtiin hänen siitä pitäen ajaavan karjaansa Meierin mökille päin, sillä hän väitti siellä olevan paremmat karjanlaitumet kuin muualla. Kun lehmät lypsivät tavallisuuden mukaan, ei Paimenelta sitä kieletykään, ja vähitellen rupesivat muidenkin taloujen karjat siellä päin käymään. Mutta Jeriko ei toisten Paimenten leikkeihin usein ottanut osaa. Päinvastoin oli hänellä omat huvinnsa. Tavallisesti nähtiin Jerikon ystuvan erillään muistapojista jollakin kiveillä ni karttelemassa jotakin. Mutta ei kukaan hänen tekeleissään voinut päättää, mitä hän aikoisommikoida. Paitsi sitä koetteli poika kaikkia esineitä, mitä vain käsinsä sai, eikö niistä ääniä lähtisi? Ihmeellinen taito näkyi hänellä olevankin saamaan jonkunlaisia ääniä kappaleista, joista niitä ei luullisi ensinkään lähtevän. Hän soitteli milloin tuohen julmalla, milloin luun kappaleilla tai omatekoisella kantaleellansa. Mutta ei nuosäveleet näkyneet soittajaa oikein viehättävän, koska hän kyynel silmin aina kesken soidon, singahdutti soittemansa syrjään ja vaipui ajatuksiinsa. Usein katosi poika kokonansa karjansa luota ja kun kerran toiset päimenet salakkali häntä seurasivat, nähtiin hänen hiipivän rukkiukoon mökkiin, johon muut eivät tohtineet seurata. Ei erikomilloinkaan yhtynyt päimenlauluihinkaan, paitsi eräiseen, jossa toivotaan päivän loppua, sanoilla, mene päivä männikölle, viede vemmällä koivikolle, päästä paimenta kotiihin lasken lasta lämpimähän, pylusta värisemästä, pakkasesta parkumasta. Pistäytyypepoika toisinaan kotoakin rukkiukoon mökkiin, ja vasta ilta myöhällä saapui Pirttiin, jossa hänen leposiansa oli. Sikkemuori ei oikein pitänyt noista järikon ilta matkustuksesta ja käski pojan aina olemaan läsnä-arvoituksilla oltaisissa, sillä se teroittaa järkeäsi, sanoi hän. Muutamana iltana oli sikkemuori niin hyvällä tulella, että lupasi yhdestä ainoasta arvaamattomasta arvoituksesta lähteä hymyylään, jossa hän jo oli käyttänyt muita kaikkia, paitsi järikoa. Sen kultuansa lakkasi Tiina paikalla värtinäänsä pyörittämästä ja pekkakin, joka peräpenkillä haravanvartta vuoleskeli, taukosi työstään jotakuta ongelmaa keksiäkseen. Tiina ehätti heti äidillensä stelitettäväksi arvoituksen, sanoen, teiri puussa, suolet maassa, vielä sittenkin kukertaa. Mikä se on äiti? Kyllä, tiedän, sanoi sikkemuori. Sinä tahtoisit värtinän sijaan saada rokiin, mutta ei siitä synny metään. Se tuottaa vain taloon kotivarkautta ja kaikkia muuta pahuutta. Vaikka kaikki ihmiset kuuluvat nyt hullaantuneen semmoisia hankkimaan. Viimein luuli Pekka Keksineensa muorille selittämättömän pulman, ja voiton hymyhuulilla lausui hän. Puinen kirja, luiset puustavit, laskut suorin selvittävi, tilit tarkasti tekevi. Mikä se on? Siinä oli sikkemuorille kotvaksi miettimistä, ja Pekka jo hyvillään tuumaili. Ei, nyt auta anoppi kulta kuin lakkaa, pois hömyylään. Hyi, hyi, hymyylään, hymyylän koirat haukkumaan, mene kaisa katsomaan, kuka sieltä tulee. Älä hän nyt noin hetäile, puhui sikkemuori. Ei hän se ole muuta kuin semmoinen kapinen, joilla laukkuvenäläiset laskunset tekevät, vaan en nyt sen nimeä muista. Niin todellakin helmi-lautahan se onkin. Tiesi nyt karja annikin, ja otti laurin lahjoittaman venäläisiltä ostetun esilina vaatteensa käsitöikseen. Sikkemuori ihailisen koreutta ja kyseili hintaa, mutta ennen kuin anni sai kaikki esilinaa koskevat seikat selitetyksi, kysäisi järikosaisiko henkin arvoituksen sanoa. Sano vaan, tuumaili sikkemuori pilkallisesti. Sano vaan, niin saadaan nähdä, voi pika vaihdukas vanhän mn-ongelmoissa voittaa. Luvan saatuan sanoi poika hymyillen vetikamaisesti. Mikäs se on? Ei siin ole hinku, vaan kumminkin se vinku. Kyllä silloin kaulaa, mut suutta se laulaa. Sen kaula on käyrä, ja kielet siinä kiinni. Kaikki rupesivat miettimään pojanongelmaa, ja viimein sanoi sikkemuori, se, että sinä toki tiedä itsekään. Tiedämpä kyllä, väitti poika, ja jos että sitä huomeneen mentäessä arvaa, niin on muorilla matka hymyilään. Sen sanottuan tuikahti poika pihala, ja viipyi myöhään yöhön poissa. Pojan antama arvoitus vannehti aika tavalla sikkemuorin päätä, vaan kaikki oli turhaa, se ei selvinnyt, eikä edes antanut muorin saada untakaan. Lopuksi rupesi muorin sappeja karvastelemaan, ja hän mutisi itsekseen. Tuomoinen mankki, jonka korvantaukset tuskin avat kuivat, panei pulmillaan vanhain ihmisten pään ihan pyörelle. Mestä ihmeestä se pungasta neekin semmoisia arvoituksia, joita ei ole ikinä ennen kuultu? Saranalla olisi kaulaa, mutta kieliä ei. Kanteleilla on kielet, mutta eihän sillä ole kaulaa. Mestähän semmoisia viisauksia keksineekin. Varmaankin se rukkiukko nii tähänelle neuvoo, ja nyt minun täytyy hymyilään lähteä. Mutta maltahan rukkiukko, et tästä lähtien enää kovin monta rukkia, tarvitse kaupaksi tehdä. Muori syännyksentäli yhä enemmän. Kun Jeriko viimeinkin tuli kotiin ja väsyksessä hiivi vuoteelleen, lupasi Muori panna tuoreeseen muistoon hänen yöjuoksensa, ja nukkui vihdoin itsekin. Aamusella sai kuitenkin paimen luvattoman kylänkäyntensä anteeksi, mutta siitä hyvästä täytyy hänen muorille selittää arvoituksensa. Sekkemuori pilkasi vielä sitten vävyyänsä, kun hän ei voinut arvata niin helppoa arvoituista kuin rukkiukon viulu oli. Niin kului kesää ja joutui syksy. Yhä useammin kuului metsästä paimenten syystoivatus. Saa lunta luppaelle, ränteäkin rappäelle, jo on törkyjä talossa, hauteina hautumassa, kyllin syödä kourusarven, ahmailla emännän viljan. Sormulan karjakin vietiin viimein maitomäkiltä kotiin. Ilma oli sumuinen, puuttien varsilla seisooivat surulsina ja kirjeviä lehtiä putoili niistä tuon tuostakin tielle. Alakuloisena palasi järikko kotikylänsä ajattelen, mitä hänen sitä tulisi, kun häntä ei enää paimenneksi tarvittaisi. Oikein häntä väri sytti miettiessään, että taas joutuisi kissakertun ja riston kiusattavaksi. Vai lieneekö syystuullisen aikaan saanut? Jospa rukkiukko olisi isäni, niin ei hätääkään, mutta nyt hän en enää saa häntä nähdäkkään kuin toisinaan. Enkä enää milloinkaan saa hänen kuulla soittavan, ajatteli poika. Hiukan lohdutti häntä kuitenkin seseikka, että hän nyt rukkiukon avulla oli oppinut tavaamaan, ja sitä ei uusi äiti osaa eikä ristokaan, tuskimpakoskaan oppihevatkaan, lausui hän ääneen perille päästässä. Lauri oli tullut karjaa ottamaan vastaan, ja järikko kuuli, kuinka hän lupasi annille toimittaa häät naurin listimisen aikaan. Heti tarjoutui poika heille palvelukseen, mutta naurain hylkäsi lauritarjauksen tuumaillen. Sitten menisi meidänkin aikamme hukkaan senua etsiässä, kun pahoolainen taas jonkun kerran sinulta kuleteltavakseen ottaisi. Silloin päätti poika lähteä pois koko tienoilta, sillä hän huomasi, ettei hän nyt enää voisi lokkauksia niin helposti sulattaa kuin ennen. Muutaman päivän perästä muutti järikko kuitenkin päätöksensä, sillä rukkiukko pyysi häntä luoksensa oppiin. Mejerille oli näitä alkanut kesänkululla tuiskuta tilauksia niin, ettei hän itsekseen voinut enää toimeen tulla, ja paitsi sitä oli hän tottunut pojan seuraan ja ikäväi häntä. Sen tähden tulikin rukkiukko sormulaan poika luoksensa hakemaan, ja mietti, minä koitan kiitollisuudella kiinnittää pojan itseeni, ja saan siten todella nähdä, onko ihmiskunnassa vielä mitään hyvättä jäljellä. Sillä rakkautta koiraviekyyn ei heissä ole rahtua kaan, tai kuinkas olisi Maria voinut minulle semmoisen kolttosen tehdä. Sormulan herra luovutti järikon mielellään palveluksestaan, ja taivutti vielä mejerin myymään mökkinsä laurille hyväästä hinnasta, ja muuttamaan asuntonsa kirkon kylään, jossa hänellä olisi paremmat tulot ja muutoinkin mukavampi elämä. Suuri hentä houkutteli ikin ukon kauppaan, sillä hän piti paljon rahasta, ja täytyy hän ihmisen jostakin pitää, niin kuin vanhain näisten kissa lempikin osoittaa. Mejerin elämässä oli ollut aika, jolloin hän ei rahalle antanut mitään arvoa, vaan tuhlaa eli sitä tuhottomasti tyyttääkseen nuoren kevytmielisen vaimonsa oikkuja, joka viimein karkasi erään nuoren upseerin kanssa. Sen tähden erosi mejer ihmisseurasta ja pakeni yksinäisyyteen, jossa Jeriko hänet kohtasi. Pojan asema säälitti Rukki Ukkoa, hän rupeesi tuon onnettoman suojeliaksi, sillä hän tunsi itsekin olevansa hylätty, siihen sijaan kuin ennen ollessaan soittakunnan johtajana erässä rökmentessä oli ollut ihailtu ja kunnioitettu taiteensa tähden. Lyhyesti sanoen Jerikon uusi kasvattaja oli noita lentotähdenkaltaisia ihmisiä, jotka yhtäkkiä valaisivat ympäristöänsä, sitten heti sammuvat ja unhotetaan. Hän oli niitä niin kuin hän myöhemmin kasvatillensa sanoi, joiden elämästä kirjoissa lukies saan nuoret naiset kyynelleitä vuodottavat, mutta joita kaikki joko välttävät tahi katsovat ylön elämässä kohdatessaan. Tuo paljon kokenut rukkiukko kohtelikin Jerikoa enemmän poikanaan kuin oppipoikana ja opetti hänelle kaikkea, mitä itse tiesi ja taisi. Poika sai oman viulunsakin, sillä ilolla oli Meier huomannut hänellä olevan luontaista taipumusta sen soittamiseen. Kaikin tavoin koetti rukkiukko sitten pojan kyky ja kehittää sekä sanoin että töin. Sinun pitää lasui Meier kerrankin oppilaaleen. Sinun pitää oppia oikein hyvin viulua soittamaan, sillä sen rinnalla ovat muut soittimet roskaa, mutta varjalle herra ihmistä kuulemasta sitä huonosti soitettavan. Huono soittaja on ilkeä ihminen, sillä kun taa puhtaama tunteet sinulla on, sitä puhtaammin soitat. Viululla yksin voi luoda ja tietysti hyvää luo hyvää, paha pahaa. Jeriko ei koskaan ollut tuntenut etsään sen niin onnelliseksi kuin nyt rukkiukon luona. Hän sai vielä leikikumpaniakin, sillä pappilan kalleja ja sormulan pikkulovisaa oli Meier ottanut opettaakseen yhdessä Jerikon kanssa. Lovisalle laittelivat pojat katinleikoista kaiken muisia koristeita ja näyttivät pitävän häneestä kumpikin hyvin paljon, koska pahekilpaa suosittelivat häntä. Leikin ei kuitenkaan annettu tositöitä häiritä, sillä rukkiukko painoi oppilaittensa mieleen syväälle oman elämänsä ohjeen, jonka hän oli lainannut erästä kirjasta ja joka kuului, työ ja taistelu käskyt on herran, eloa on työ, mut laiskuus kerran häpeähän saattaa ja kuolemahan kaataa. Tositöitä oli pajalekin yltä kyllä, kun kaikki piikaihmisetkin rupesivat talontyttarien kanssa kilpailemaan värtinen hylkäämisessä. Ainoastaan sekkemuori Honkalan leena ja pari muuta emäntää, jotka kaikissa asioissa sekkejä seurasivat, nurisivat rukkeja vastaan, sillä sekkemuori vihasi sekä rukkeja, että niiden tekijää. Niin kuin olen sanonut lausuitua arvoisavanhus, ne rukit vain tuottavat kotovarkautta ja muuta pahuutta taloon ja tietää hän sen, kun niiden tekijäkään ei ole oikea kristitty. Minä olen aina hänen pyyttänsä epäillyt, vaikka lampalaiset ja monet muut kuuluvat hänitä ylistelevän kupliksi väsien päälle, vaan saattavat pahan vielä nähdä, mikä sitä lopuksi tulee. Nyt se vielä pilaa kaikuisen pojaankin ja kuuluu tehneen piipun kopaan Jerikoparan päivän näkemättämästäkin. Honkallan leina keskeytti muoria kysyvän, onko se totta, kun kylällä sanotaan rukkiukon sormulan pirtin uunilta viskanneen pellolla lehmän pääluun? Se muka oli siellä hänen tarvispuittensa tiellä, vaan eiköhän sormulan lehmä onnikin lienen mennyt samaa tietä. Meni hän se, totta hän se on, tiesi sikkemuori, eihän siinä ole savue, jos se ei tulta. Totta hän se on, ja nyt kuuluu se vielä opettavan poikaa soittamaan viuluokin, vaikka tietää hän jokainen sinakoneessa asuvan jotakin, joka ei oikealle kristitylle sovi. Se on tiety se, myönsi Honkallan leina. Tietty hän se on, eikä niistä rukeistakaan ole mihinkään, eikä se mallarin majakaan niitä muutoin kehuisi, vaan saadakseen ukollensa työtä. Mutta älä sinä toki hankit tytöllösi mokomaa hyrisiä, puhui sikkemuori. Ehän toki, sanoi leina, ei siitä kunnian koko taloulle laulo, jos rukin ostaa, kaikkihän se vielä ehmä onnet ja muut. Mallarin majan tai rukin ystävien puolue kasvoi kuitenkin kasvamestaan, ja rukintekijöiltä ei puuttunut koko talvena työtä. Ihmiset ihmettelivät suuresti nähdessään rukiukoon ja vaihdokkaan ystävyyttä, ja tuumailivat, kyllä se rukiukko vielä kuollassaan määrää vaihdokkaan perillisekseen, eikä sitten sillä pojalla hätää ole. Mallarin maaja taas kertoi kylällä pojan edistyksistä yhtä ja toista, ja vaikka maajan arveltiin panevan vähän liikoja, odotettiin kuitenkin uteliaisuudella kylän lukua. Se tulikin kevätalvella. Mäki tupalaisen taavetti kaikuisen lapset Risto, Peti, Anni ja Jeriko ovat kone täällä, husi pastoriin ramääkälle äänelle. – Ei vet ole! lausui Risto pyrkien väkioukon taakse piiloon, mutta aika ihmiset lykkäsivät hänet seisomaan Jerikon rinnalle, joka jo seisoi Papin edessä. Risto ei tuntenut iitäkään ja sai tukka pöllyn. Petille ja Annile tapahtui sama tempu, ja kiukkuisena ojentiluetta ja Jerikolle kirjan erähtään. – Luet tuosta! Selvällä vapisemattomalla äänellä luki Jerikolluettavansa, ja lukipa pastorin käskystä vielä toisenkin versyn. Ihastuneena katseli pappi poikaa ja puhkesi lausumaan. Omnipus numeris absolutus, kaikin puolin täydellinen. Mi fili bene legis! Hyvin luet poikani! Pastori rupeesi siitä lähtien opettaman Jerikollekin Latinaa samalla kertaa kuin omalle Kallellensakin, ja niin tuli pojista täydelliset koulukumppanit. Ihan siitä väänäksen vielä herra tuosta kaikisen pojasta, puhelivat ihmiset kylällä sen kuultuaan. Molemmat pojat kasvoivat sitten yhdessä ja perehtyivät toisinsa kuin parhaat veljekset. Tuota elämää kesti monta vuotta, ja kaikki rukkiukon oppilaat olivat jo käyneet rippikoulun. Selloin kylmeni poikien väli, sillä he huomasivat molemmat lempivänsä loviisaa, eikä kumpikaan ollut loviisan tunteista selvillä. Selvä järki sanoi kuitenkin Jerikolle, ettei hän koskaan voinut toivoa omakseen rikkaan sormulan ainoa perillistä, mutta siitä huolimatta eläättihän rennassa on tuota suloista tunnetta, kuitenkaan virkkamatta siitä kellenkään mitään. Lähestyi niin aika, jolloin kallen piti lähteä pois kotoansa, opinnoitaan jatkamaan. Koitti viimein tuo surullinen lähtöpäivä, ja Jeriko tunsi oikein iloitsevansa siitä, kuin kalle nyt tulisi loviisan seurasta erotetuksi. Iltaisella meni hän järvenran alle kävelemään ja odottamaan kalleja, joka oli sieltä päin tuleva. Jeriko istahti kiveille ja Tuumaili pyytää kallelta anteeksi, kun hän oli iloinut ystävänsä pois lähdöstä. Hän päätti avata koko sydämänsä ystävälleen ja kysyä häneltä neuvua samuttaaksensa rakkauttaan loviisaan. Noihin mietteisinsä oli hän niin vajonnut, ettei laisinkaan kuullut askelia, jotka lähestyivät. Viimein luuli hän kuulevansa loviisan äänen hiljaa kuiskaavan sanat, sinun, ikuisesti sinun. Säi kähtäen hyppäsi Jeriko ylös ja näkii aivan läheellänsä näyn, joka vihlasi hänen sydäntänsä kuni terävä puukko. Tuolla rantaäuräällä seisoi loviisa ja kalle. Hellästi oli loviisa kietonut käsivartensa kallen kaulaan, jonka oikea käsivarsi ympäröi tytönhentoa vyötäistä. Rakastuneet huomasivat Jerikon ja iloisesti huudahti kalle. Jeriko, tule ottamaan osa onneemme. Meidän sydämme ovat löytäneet toisensa, mutta pidässä vielä salassa. Kylmästi ja hajamielisena lausui Jeriko onnen toivotuksensa ja lähti horjuvin askelin kotinsa päin. Mikäs Jerikolle on tullut, hän näytti niin kummalliselta, kysäsi kalle. En tiedä, sanoi loviisa, luultavasti hän suree pois lähtöäsi niin kuin minäkin. Älkää surko, tule hän minä takaisin ja sitten pidämme häät, mutta seksi olko on kaikki vielä salassa, sanoi kalle. Sillä välin kävellä huppuron Jeriko metsässä sinne tänne kuin mieletön, mutta viimein rohka siihen itsensä ja päästi kamalan naurun. Vahdukas hän minä olen ja minäkö nostaisin sillämeni sormulan neiteen. Hupsuja on kaikenlaisia, vahdukas ja enkeli, sehän olisi kaunis pari. Kolkosti vastasi metsän kaiku tuohon särkyneen sydämen nauruun ja tuuli huokaili niin syvästi puiden latvoissa Jerikon metsästä kotin lähtiässä. 7. Luvun loppu. 8. Luku, vaihtokas. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi, mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Mikey Roadi. Vaihtokas. Kirjoitti Juho Reijonen. 8. Luku. Elämän pienet vastonkäymiset olivat jo nuorena pusertaneet Jerikon silmistä monta katkeraa kyyneltä. Lapsen huolet haichtuvat kuitenkin piaan, sillä jokaisessa kuolleessa niin hyvin kuin elävässäkin esineessä löytää hän ystävän ja lohduttajan. Meierukko, Kalle ja Lovisa olivat olleet maailman edustajina Jerikolle ja heidän ystävyyten se oli helposti haihduttanut lapsuuden huolet. Ilon aurinko paistoi täydeltä terältä pojalle hänen nuoruuden ikänsä alkuvuosina. Tuo nuori viatan sydän oli sapusoinnussa maailmansa ja itsensä kanssa. Aavistamatta, mitä taisteluita tarvitaan ennen kuin nuorukainen taipuu maailmassa vallitsevan järjestyksen alaiseksi. Nyt olivat nuoruiden viattomat hetket eletyt. Nuoruiden kauniit taivasta tavoittelevat tuulen tuvat rakennetut ja kovalla kädellä ryhtyi kohtalo noita pilvissä häilyviä, mielikuvituksen luomia rakennuksia kukistamaan. Jonkun moista katkeruutta synnytti jo seseikka, että Kalla, joka oli taidoissa ja tiedoissa jälempänä järikoa, pääsesi nyt edelle, paljoa edelle hänestä päästä sään opinnoitaan jatkamaan. Mutta ystävyys voitti katkeruuden. Jähän minulla sitä, mitä Kallolta puuttuu, mietti nuorukainen, saan hän minä yhä nähdä loviisaa, ja kuka on sanonut, että kerran saa häntä omanani puristaa rintaani vasten. Hän on tosi rikas, minä köyhä, mutta työllä ja toimella voin minäkin koota varoja, tahi ainakin joka päiväisen leivän ansaita. Hyvää onkin, kun Kalle menee. Hänestä tulee muutamien muosien perästä pappi, ja hänellä ei voi olla suurempaa iloa kuin situa meidät yhteen katkeamattomilla siteillä. Niin pitkälle oli Jeriko mietteissään päässyt, kun loviisan Kallele kuiskaamat sanat, sinun, ikuisesti sinun, äkkiä katkasivat kaikki ne siteet, jotka yhdistivät hänet elämään. Nyt oli elämä hänestä arvoton, ja katkerolta pilkolta kaikuivat Kallen sanat, tulee ottamaan osa onneemme. Maailma ja Jerikos heisoivat nyt vastatusten, toisillensa vieraina ja vihollisina. Metsäin yksinäisyydessä kuetti nuorukainen viihdyttää vimmaa, jota tunsi jouduttuaan se ensimmäisen kerran tappioilla taistelussa maailman ja kohtalonsa kanssa. Vai niin, ajatteli Jeriko, vai niin, että minä olin kylliksi houkko luulemaan itseäni ihmiseksi, jolla olisi oikeuksia maailmassa. Se oli erähdys, se on meiärin syy. Hän on kasvattanut minut siinä luulossa. Kenties uskoi hän niin itsekin vanha hupsu. Ei elämä meille köyhille tarjoaa onnea, vaan kurjutta ja ylenkatsetta, ja sitä hän me ansaitsemmekin. Mikä on isäni, juopo rentu? Mitä ovat veljen ja minä itse, ihmiskunnan hyllkyjä? Ja mikä on elämämme tarkoitust? Mikä se on muu kuin kuolema? Ja sitten väetämme hän mekin rumillamme jotakin auhtoa kangasta, niin, että se onnellisten silmien vehetteeksi jaksaa kasvattaa jonkun surkean ja vaivaisen näköisen orvokin. Iloitkaa, te onnelliset, te rikkaiten lapset, joilla on oikeus onnestanne poleksia rikki köyhän sydäntä. Iloitkaa, me sorrumme, te saatte pilkata tunteitamme. Mitäs meidän tunteistamme? Tukahduttakaa ne viinaan. Lohduttakaa meitä sillä. Mutta upoittakaa nopeasti, että me raivostu näinä revin rikki teiden laitoksianne, että me herää huomaamaan olevamme ihmisiä. Äkkiä sapsähti jeriiko sillä joku laski hänen olkapäällensä kätensä ja kysyi, miksi niin alakuloinen poikani? Se oli Meijär, joka oli lähtenyt järikoa vastaan. Miksi niin alakuloinen poikani? Toisti rukkiukko kysymyksensä, mutta ei saanut mitään vastausta. Kallen lähtöäkö noin suureet? jatkoi vanhus. Sehän on narimaista. Heitä hiiteen semmoiset huolet. Sillä kerran pääset sinäkin matkoille. Ja minä toivon sinun tuottavan kunniaa sillä matkallasi, sekä minulle että itsellesi. Sillä suoraan sanoen, jokaisella soittoniikalla ei ole ollut opettajana Arnold Mark Meijär. Kunnia, huahti jeriiko, kunnia ja ihmisarvo ovat rikkaita varten, eikä meikäläisiä. Meikäläisiä, sanoi rukkiukko kumastuneena. Poika, tiedä se, että juuri meikäläiset eivät rikkauksista väliitä, sillä meillä ovat rikkaudet taiteen maailmassa. Me kohoamme sinne, johon ei mitään rikkaudet voi toisia laskea. Tähti tarhoissa liehu meidän sielumme, eikä se tongi kylmää kultaamaan ytimissä. Sinä olet tänään kummallinen, lulisin sinun melkein kadehtivasi kallea. Mutta se on joutavaa, jos sinusta se tulee mitään sinusta toivon, niin ei sinulla ole siihen vähääkään syytä. Taiteen ala on näitä ääretön kuin avaruus ja siellä on rikkauksia, joita ei maihin sovi verratakkaan. Mutta harvoile taiteen hengetär arteitansa tarjoaa ja vielä harvemmat jaksavat häntä seurata sinne, jossa yltä kylyn saisivat, mitä etsivät. Kalle varmaankin väsyisi tiellä, sinä ehkä pääsät perille, älä siis häntä kadehti. En laisinkaan, murisi Jariiko, tiedän hän, ettei minulla ole elämässä mitään oikeuksia, miksi siis muita kadehtisen. Ahaa, mietti Meijer, elämän taistelu on alkanut, hm, mikä hän ensimmäisen tappi on tuotti. No hyvää, kuta aikaisemmin sitä parempi. Turhaan koetti Meijer sitten keksiä syytä Jariikon suruun ja Turhaan kysyikin hän sitä, sille Jariiko ei sanonut olevansa oikeutettu sitä sanomaan. Meijer luuli asian koskevan vanhaa kaikusta ja jonkun loukannen poikaa isän tähden, mutta aika kaikki haavat parantaa arveli hän. Siltä kuitenkin näytti kuin aika ei Jariikon haavoja parantaisikaan. Koko syksyn ja talven alun pysyi hän jormaisena, kalpeni kalpenemestaan ja kartoi kaikkia ihmeseuraa niin paljon kuin swingin taisi ilmoittamatta edes kasvatusisällensäkään, mikä häntä oikeastaan vaivasi. Sormulossakaan ei hän kehänyt niin kuin ennen, ja vaikka hän usein soitteli viuluansa, näytti hän rukkiukon mielestä paremmin taantuvan kuin edistyvän sen käyttämisessä. Jeriko ei näet enää koskaan tahtonut mielellään soitella niitä kappaleita, joita Meijer käskii, vaan päin vastoin hän aina valitsi mitä viehkeimmät liirutukset. Useimmiten hän kuitenkin soitteli aivan olemattomia kappaleita, ihan omaasta päästään, ja ne vasta oikeata sekamelskaa olivat niin, että Meijer oli melkein epätoivoon joutua. Manhuksesta tuntui, kuin olisi kasvatti tavoitellut jotakin, mutta Mahdotonta oli ymmärtää miinpäin hän oikeastaan pyrki. Meijer ja Harmytti kovasti tuo Jerikon unekstiva olento, ja hän näki suuret toiveensa Jerikon suhteen ihan tyhjään rauenneen, mutta hän eikä eeksi nyt keinoa, millä asiat saisivat muuttumaan. Rukkiukko luuli Jerikon haaveilemisen syyksi kallen kirjeet, joissa elävästi kuvaeltiin sen aikuista suuren maailman elämää ja toimia. Joskus Rukkiukko varovasti kysyykin syytä kasvattensa alakuloisuuteen, mutta ei saanut tyydyttävää vastausta. Sitä olikin Jerikon Mahdotonta antaa, sillä hän ei itsekkään tiennyt, mikä hän tavaivasi. Nuoruuden voimista tunsi hän koko olentonsa uhkuilevan, mutta sydään tuntui tyhjältä. Hän koetteli soitolla poistaa sydämensä tyhjytte, mutta juuri silloin, kun hän oli tyytyväisen soittoonsa, keskeytti Meijer häntä ja tuometsi tuommoisen soiton mitättämäksi sekamelskaksi. Sen vuoksi tuntuikin Jerikosta elämäkolkolta. Hänestä oli elämäkuin autio Ääretön Kangas, jolla kohtalonsa oli hänet määränyt harhailemaan, edes takaisin ilman mitään päämäärää. Sillä kannalla olivat asiat, kun taas sattui tulemaan kirje kallelta. Rukkiukko toisen itse pappilasta ja kummasteli suuresti, kun poikajoks hän yhä Jerikoa nimitti. Ei siitä ensinkään näyttänyt ihastuvan. Päin vastoin, muttui hän kalman kelmeäksi sen luetuansa ja mutisi, tämää vielä, mutta olkoon. Niin hän on köyhien kohtalo, haittana hakovesille, tiellä köyhärikkahilla. Kallan kirje oli tällä kertaa hyvin lyhyt. Siinä oli vain sanat, Turussa joulukun seitsemäntänä päivänä 1800-jotakin. Uskollinen ystäväni. Nyt en enää ehdi kirjoittaa, kuin Pari-sanaa, sillä esäukolle ja Lovisalle kirjoittaessa meni aika ja posti lähtee heti. Kysilä siis heiltäelämästäni. Terveyna olen toki ollut ja toivon niin teidänkin siellä kotona olevan. Lukeminen käy yleiseen, sanoen, lentefestinaare, hitaasti rientävää vauhtia, sillä biinina ollessa on ihmisen tutustuttava muuhunkin kuin kirjaan. Mutta nyt itse asiaan. Lovisa ei näe, et isänsä tähden enää uskalla ottaa kirjeitäni suorastaan vastaan, vaan käskee kirjoittamaan sinun kauttasi. Älä siis minua syytä vaivoistasi ja uudesta virastasi, vaan Lovisaa. Ei hyvästi nyt hyvää ystävä, sillä setodalla olet minulle, missä sinä siellä södämmeni. Siksi säilytä Lovisan ja ystäväsi salaisuus, niin kuin omasi soisit säilytättävän. Niin tiedän tekeväsiikin, mutta hyvästi nyt. Nihil novii, valeja asvegi askee, optaat amisse, tuus, karolus. Ei mitään uutta, voi hyvin ja eläterveenä, toivoo ystävällisesti kallesi. Jeriko olisi ennen tehnyt vaikka mitään kuin rubenut kallon rakkausseikkoja edistämään. Siksi päähän ensi aluksi päättekin heittää Lovisalle menevän kirjeen liikkeihin. Mutta hiukan tyynytyään se paikka Katkerin mielin, lähti sitä kuitenkin sormulaan viemään. Hän tapasi Lovisan yksin pirtissä leipomassa, sillä tuohon aikaan ei vielä pidetty sopimattamana, jos herrastytötkin hyörivät taloudellisissa puuhissa. No herrainen aika, puhdahti Lovisan nähdessään Jerikon, pilvistäkö sinä pirahtit, ja minä kun luulin vuoden päin sinut taas korjanneen, niin kuin sekkemuori uskoo niiden sinua pikkupoikana kuletelleen. Niin ne kulettelevat nytkin, sanoi Jeriko Katkerasti, mutta niiden tie ei käy rikkaiten ovien editse. Mutta oletko sinä Kipeä? keskeytyin Lovisa puhujaa. Sinä olet falkea kuin palttina, etkä olen lähettänyt minulle sanoa. Minä olisin toimittanut sinulla on järnestästamenttia. En minä ole Kipeä, vaan minulla on neidelle kirje Turusta. Toimitti Jeriko Antain Lovisalle kirjeen. Neidelle, he! nauroi Lovisa raikkaasti. Kukas sinua nyt on heumunut minua neidittelemään. Suokaa anteeksi, että sitä ennen olet tehnyt, vaan sitä en tosiaan kan huomannut ennen kuin tänä syksynä, sanoi Jeriko. Vaajet huomannut. Hyväpä kuin viimeinkin huomasit, puhui Lovisa logatun äänellä. Ja sen lupaan, etten sitä enää koskaan unohdakkaan, puhui nuorukainen. Muutoin pyytäisin neiden kirjoittamaan sulhaselleen, ettei hän kirjoittaisi enää minun kautta, niin sillä kasvatusisäni voisi huomata asian. Minä viiskallen kirjeistä, vaikka eihän kirjoittaisi Laisinkaan. Tiedätkö sinä, että hän puhui minulla kirjeissään katu-tappeluista ja muista semmoisista, lausui Lovisa. Kohta hän mahtaa puhua juomingeista ja luoja tiesmistä. Sehän on rekkaiden etu-oikeus pieksää ja sortaa alhaisoa, sanoi Jeriko. Se on tyhmyyttä, puui Lovisa kiivasti. Tyhmyyttä eikä muuta, vaan te kaikki miehet olette semmoisia hyiteitä. Toinen kirjoittaa tappeluista, toinen eikä vaihtamassa sanakaan, vaikka häntä vaihdokkaaksi sanotaan. Eikä nyt enää niin kuin ennen saa kertakaan soittoa kuulla, vaikka sinä lupasit minua viulullasi puhutella, ja sitä kieltä minä parhaita ymmärränkin. Nyt olet sinä niin kuin kallekin syönyt sanasi, hyi teitä. En enää kärsit teitä silmiäni edessä, vaikka ethen tuota tosin, hyvästi, sanoi Jeriko ja meni. No, sanoi Lovisa ihmeissään, kun näki Jerikon ovesta pujahtavan ulos. Kerran vuoteen hän nyt enää saa nähdäkään, ja sittenkin on hän jo tiesään ennen kuin on ennättänyt sanakaan vaihtaa. Hyvästi, eikö hän siis enää ajottakaisin tullakaan? Mikä hänelle niin äkkiä tuli, loukkasen kohan minä häntä jotenkin? Ei hän hän vain liene vaihdokkaasta suuttunut. Leikkiä hän se oli, ja olen hän minä häntä niin usein vaihdokkaaksi sanonut. Ei kuulu, sanoi tyttöavaaten ovea, pois hän meni poikaparka ennen kuin ennätin saada selville, mikä häntä vaivasi, vaan sairas hän oli varmaankin, sen hän näki jo päältäkin. Tämä hän on perin hullua, enkä minä ymmärrät tästä mitään. Lovisa peitti kasvonsa käsillään. Hetkisen estui hän noin rahilla pöydän edessä, ja kun sitten otti käteensä pois kasvoiltaan, olivat ne kostejat kyynelistä. Avaamattomana oli kirje hänen sylissään, kun hän huokasi. Kaikki hylkäävät nyt menut järikokin, mutta hän ei saa enää karttaa minua, en kärsisi sitä. Kalle on pois, ja järikokan ei enää välitä minusta mitään. Ei hän nyt enää soutaisi hirpat saareenkaan, minulle nimipäivikseni kukkio hakemaan. Kaikki on pois, ja kaikki on toisin kuin ennen. Lovisa nousi istualta, jolloin kirje putosi hänen helmastaan lattialle. Hyvä ennen aika, huudahti tyttö. Olen kokonaan onhottanut kirjeen, jota niin hartasti olen odottanut. Kaikki on tänään niin kummallista, ja oma sydämeni on kaikista kummallisin. Hän otti kirjeen maasta mutisten sitä avatessaan. Niin se on kirje parka, että ne enää nähty ennen järikon niin kummallisena ja kalpeana, tunne vähintäkään halua sinua lukea. Silla aika, kun Lovisa mietti kotipirtisään lapsuuden ystävänsä kummallisuutta, riensi järikosormulasta pois kiirein askelin, mutta kotinsapäin hän ei mennyt. Vaikeata oli hänen ollut seisua työstäpunoittavan Lovisan edessä, joka lempeillä silmillään katseli häntä aivan kuin ennen jonkun leikikaluun saatuaan. Hänen päätänsä poltti ja valtimo sykkiohimoissa niin, että sen jyskes selvästi kuului. Työllä ja tuskalla voi hän hillitä itseänsä sulkemasta Lovisa syliinsä, kuten ennen usein oli tehnyt. Hänessä tuntui, kuin olisi hänellä vastaan sanomaton oikeus Lovisaan, ja kuin olisi Lovisa itsekin sen lukemattomia kertoja myöntenyt. Olivat hän he, Lovisa ja Järiko aina lapsina leikissä olleet miäs ja vaimo, ja oli hän Lovisa vielä nytkin suurempina ollessa luottavammin, sydämellisemmin kohdellut häntä kuin kalleja. Nyt viime vuosina oli tosiin heidän välinsä ollut toisenlainen kuin ennen, mutta oli hän sen luonnollistakin, sillä eihän täysikasvuiset voisi seurstella niin kuin lapset. Kyllä Lovisan oli täytynyt monasti huomata hänen tuntensa, ja kuitenkin hän voi juuri hänen kädestään ottaa vastaan kallen kerjeen. Kuitenkin voi hän hymy suin sanoa, hyvääpä kuin viimeinkin huomasit erotuksen meidän asemissa. Vielä voi Lovisa riimittää häntä vaihdokkaaksikin. Mitä varten hän olisi sen tehnyt, jos ei juuri huomattakseen, että rikkaan sormulan ainoa tytär on liian korkealla vaihdokkaan saavutettavaksi? Mitä varten, jos ei juuri näyttääkseen, että hän häpeää vaihdokasta ja tuttavuutta hänen kanssaan? Lovisa tahtoi särkiä kaikki yhteyden hänen kanssaan, ja häpeesi sitä, jonka sydän oli rakkaudesta häntä kohtaan halkeamaisellaan. Varmaankin hän sitä tahtoi, ja oli hänä hän selvän sanonut, ei enää häntäkään kärsivänsä silmiänsä edessä, mutta jospa se vain oli Lovisan tavallista pilaa. Entäs kirje, jonka hän niin säkenöivin silmin, otti vastaan. Ei, totta se oli, täyttä totta. Nuo mietteet pyörivät sikin sokiin järikon kiihtyneessä mielessä, ja ajoivat häntä yhä eteenpäin pitkin tietä. Hän ei huomannut, mihin hän juoksi, ennen kuin oli joutunut Kosken reunalle. Tuossa oli mylly, joka ikään kuin joku harmaa kummitus, näytti kohoavan kohusta. Se seisoi, eikä missään näkynyt liikkujaa. Lultavasti oli musta heikki taaskin mennyt kylään, viekottelemaan vanhaa kaikusta ryyppimään. Mylleri tuo sama musta heikki, se on isäni paha henki, ajatteli nuorkainen ja istähti myllönportaile vaipuen mietteihin se. Koski pauhasi ja hirski tuossa aivan hänen allansa. Virta oli muuten jääkuoren peitossa, mutta Kosken ei pystyneet kylmän hurteiset henkääkset. Pimmoissa on sohisia kiehuiset kuin raivostunut ihmissydän. Tuossa hypähtää laine ylöspäin kallioa kohden. Tässä töytää toinen myllyn perustusta järkyttämään. Turhaa kaikki, kallio ei horju, eikä vankka perusta järkähdäkkään. Noin hän on ollut minunkin elämäni juoksu, ajatteli Jariiko. Minäkin olen pyrkinyt ylöspäin, olen kohottanut toiveeni loviisaan, olen kokenut pyrkien muiden ihmisten seuraan, mutta turhaa on ollut kaikki. Särkyneenä, pyrstoutuneenä kuin lainen hyöky, vaivun minä taaskin syvyyteen, ja Vemmoissa on siitä kiehuja kohuun nyt sydänparkani turhassa raivossa. Koski ja minä olemme toistemme sukua, me kuulumme yhteen. Tuossa jalkojeni allahan saabi sydämeni rauhan. Ehkäpä tyyntyy koskikin minut nieltyään, ja silloin ovat unhotetut kaikki tuskat, kaikki niin hyvin suloiset kuin katkerotkin muistot. Muistot, millaiset ovat sitten elämäni muistot. Ne alkoivat pujotteleutua Jariikon sielun silmien eteen. Tuolta huurteisten puiden välistä pilkistelivät ne yhdessä mailleen menevän päivän kirkkaiden sateitten kanssa. Tuossa irvisti hänelle äitipuolensa kissa kerttu, joka uhaten nosti keppiänsä häntä vastaan ja samalla potki taidottamana makavaa juopunutta isää. Tuossa kiihotti risto kylän poikii hänen kimppuunsa, ja tuon välipuolen punaiset hiukset nousivat pystyyn sihiisten kuin käärmeet, ja ojenteelivat päätään häntä kohden. Tuolla näkyi nuorten kisatanner, ja yhtäkkiä rynntää poikajoukko lekkia katsomaan järjikoa kohti, lasketellen pilkkapuheita, vylua vinguttajasta, vaihdokkaasta, puutoukasta, ynnä muusta. Tässä taas ilmestyy kotilan perheen tupa. Järjiko yhtyy toisten joululeikkeihin, vaan toiset väistyvät hänen edestään. Talon vanhin poika Aapo tulee juhlallisena häntä vastaan, käskien hänen jättämään seuran, sillä hän on ruvenut herraksi eikä täällä ole päivän varkailla mitään tekemistä. Kun ne järjikotottele tartuvat Aapo ja Risto heneen kiinni, peitotakseen hänestä herruutta ulos. Mutta tuolla jo kellottaa Risto tuvan peränurkassa, ja Aapo voivottelee oveen suussa, johon hänet järjikokoholla on lennettänyt. Pönäkkänä kävelee tuossa tiistilen kuudennusmies, ja oman tuntonsa rauhoittamiseksi varoittaa hän järjikoa lakkaamaan jumalattomasta elämästään ja tappeluistaan, jolle ei kerron tahdo istua kirkon kuudennuksen keskelle kirkoa asettamalla mustalla tuolilla. Tuolla taas tepsuttedei tiistilän kopea kaisa, tanssissa halolan häissä, ja järjikouskaltaa pyytää tuota kyläkaunutartatanssitoverikseen, mutta en minä kuokkavierasten enkä tappelukukkojen kanssa ole tottunut tanhuilemaan, kajahtaa kaisan suusta häväin nauruksi. Mutta ilmestyhän tuolta suloisempiakin muistoja. Tuossa lohduttaa hän ta vanhemme eier, sanoen kylän poikien, ja varsinkin riston itsensä olevan roiston alkuja. Tuossa hakee kalle hän ta leikimeen, ja Lovisa itse pyytää, että järjiko tulisi hänen tanssikumpanikseen sormulan rouvan nimipäivillä. Samaa Lovisa kehu taas, että järjiko oli etevin koko rippikoulussa. Lovisa hän se on tuokin, joka sanoo, sinä saatat soitollasi koko sydämeni sulaamaan. Samaa Lovisa hän se on tuokin, joka niin ystävällisesti puristaa hänen kättänsä nähdästään nuon hirvatsaaralta asti tuodut hämylehdokit, lemmikit ja vanaamot. Aina hän se on sama Lovisa, joka sanoo ymmärtävänsä sävelten kieltä, ja kuitenkin on tuo sama tyttö nyt Kallen kihlattu Morsion. Niin on, puhkesi järjiko itseksensä puhumaan. Lovisa ja Kalle ovat sulattaneet sydämeni ympäriltä sitä jääkuorta, johon muut ovat sitä koettaneet kietoa, mutta hekin ovat tulleet vihaa miehikseni, enkä koskaan voi unhottaa näköä sormulan rannassa. En koskaan löydä enää rauhaa, se näkö on aina edessäni, se on painajaiseni yöllä, se se koittaa järkeni päivällä, muut kadehtivat minua, Lovisa ja Kalle inhoivat minua, kun olen heidän vertaisekseen pyrkinnyt ja kohta mahtaa meiärkin minut hylätä. Ei, hän ei voi enää elää minun työttäni, hän ei voi hylätä minua, mutta elättäköön hänet vaivaishoito ja silloin hän on hänellekin saman tekevä onko minua olemassa tai hei. Hän nousi seisalleen ja katseli synkästi allansa röppöilevää koskea. Siellä syvyydessä pilkutti jotain kirkasta, joka ikään kuin maanetteli itseänsä tavoittamaan ja takana seisoi musta haamu, joka ojensi kättänsä järjikakohti valmiina tarttumaan hänen kiinni. Äänettömänä tuijotti järjikoveteen uskaltamatta hengitääkään. Valo vilkkui siinä yhä. Vimeenkin käsitti järjikosen olevan tähden, joka turhaan koetteli saada kuvaansa kuohussa näkymään. Järjikomuisti yhtäkiä äitinsä kuolin illan, muisti kuolevalle äidillensä antavan lupauksensa, muisti äskeisen hirveän aikeensa ja kaikki näkevän Jumalan. Niinkö pitkälle, parkasi hän sydäntä särkevällä äänellä ja horjahti takapärin tuon mustan haamun syliin. Kauhistus valtasi hänen kokonansa, kun hän tuntsi oudon syleilyksen ja kuuli korvansa juuressa kähisevällä äänellä lausutut sanat. Niin pitkälle, mutta heitä hornaan koko tuo puuha ja tulessa sisään ottamaan pieni ryyppö. Se antaa rohkeutta elämään ja synti olisi jos noin reima poika joutuisi ahvenien ruuaksi. Puhuja ei ollut ehtinyt lausettansa lopettaa, ennen kuin järjiko jo oli irtautunut hänen syleilyksestään ja niinkuin raivotarten vainoma samosi pois tuolta kauhistavalta paikalta. Käheä nauro seurasi häntä ja tuon musta haamu mutiisi myllypirtiin mennessään. Niin pitkälle, niin pitkälle, hei hei, siitä pojasta tulee vielä kaluu ja minä opetan hänelle rakkaata elämään, hei hei, tahi hirsipuussa kuolemaan, hei. Tappaa itsensä kun on pyöveliä olemassa, hulluta, hei hei hei. Kun mies myllypirtin portailla otti sammuneeseen piippunsa valkeaan, palaisi liekki silmän rapääkseksi mustan heikin kasvot. 8. luvun loppu. 9. lukuu vaihdokas. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijanamaikiroodi vaihdokas kirjoitti Juho Rejonen. 9. lukuu. Kolkkoja kuollut oli seutu, jonka kautta Jeriko nopein askelin kulki ja valittavasti narisi lumihelen jalkojen saalla. Ei missään näkynyt, ei kuulunut elämää. Kaikki alavaan pallitsi kuolon hiljaisuus ja kolkkous. Tienvarsilla seisovat putkin olivat kuolleina, liikkumattomina ja oksiin tarttuneet lumijoukot peittivät niitä, kuni kateliinat. Ilman kylmyys tuntui polttavan vailtajan sieraimia, kun hän sitä hengitti ja ohuen puvun läpi tunkeutuva viima kangistutti hänen jäseniänsä. Viimeinkin vilkahti valotuolta edestäpäin ja pari kolme kertaa haukahti siellä koira. Kuta lähemmäksi valoa Jeriko saapui, sitä äkijämmen alkoi koira äänelle ja töytäsi viimein tulijaa vastaan. Likeille päästyään lakkasi tuo uskollinen eläin haukkumasta, urisi tuttavasti ja häiri häntänsä leihuttaen Jerikon ympärillä, mutta hän vain potkasi sitä ja vengahtain pakenipentu taloon. Pilusta väristän saapui kulki ja vihdoinkin kotiin ja toivoi kasvatusisän huomaamatta voivansa viiviä vuoteelleen. Tuo toivo pettisillä rukkiukko valvoi vielä ja näkyi ahkerasti tutkivan isoa koko lehti raamattua, josta hänellä oli tapa aamuin illoin lukea kasvatillensa joita kuita lukuja. Ukko keensi hiukan päätänsä Jerikon sisänastuessa ja yrmeellä äänellä lausui. Aikuinen mies ja juoksentelee kuin mikäkin hulttioin poika. Hiukan pidettyän se väliä sanoihin lujaasti, missä sinä näin kauan olet maleksinut ja antanut minun turhaan odottaa, missä olet ollut? Tuollahan tuota vain olin kylällä, enkä lulut vielä näin myöhän olevan, vastasi Jerikon vihasta tai liikutuksesta vapisavalla äänellä ja paineli kohmistuneita käsiänsä uunin rentaan. Ukkoloi terävän silmäksen nuorkaiseen, joka ei uskaltanut hänen silmiin se katsoakaan ja sanoi, siellä taitaa olla aika pakkanen tuolla ulkona. Kyllä siellä on kylmä ja vielä käy niin kovaa viima, vastasi Jerikohja mielisesti. Vanhu skuuli kasvattensa äänestä, että jotakin eriskummaista oli hänelle tapahtunut, vaan ei virkkanut mitään. Sitten selaili hän raamattua vähän aikaa ja rupeesi lukemaan sitä ääneen, pannen muutamille verssille erityisen painon. Luettava paikka oli Salomon sananlaskujen 19. luku. Lukemisen lopetettua otti vanhuskynttilän käteensä ja meni perähuoneeseen mutisten heljaa. Vääran todistajan ei pidä pääsemän rankaisematta. Sitten hän kutsui kasvattensakin sinne. Jerikoh totteli ja istahdi vuoteen reunalle katsomattakaan vanhukseen, jonka vakaavissa kasvoissa kuvasti he surkutteluja sääli. Tuo muutoon jo köyristynyt vartalo oli nyt suora, koko ryfti oli käskevä ja osoitti murtumatonta voimaa. Korkean nenän hienot sierremät liikkuivat kiivaudesta, otsan rypyt olivat syventyneet ja sen verisuonet pullistuivat. Mutta silmistä heijasti lempeys, eikä nuo kokoon vedetyt tuuheat kulmakarvatkaan voineet kaikkia hyvyydenpivahdusta jyrkiltä kasvuilta kokonansa poistaa. Tuokion katseli vanhus ääneti edesshänsä estuvaa alakuloista kasvattiansa ja hänen rintansa kohoili valtavasti. Sitten alkoi hän kolealla sydämmeen ja ytiimiin tunkeutuvalla äänellä kiivasti puhua. Jokaa oon sitten olen huomannut jonkun kompastuksen tapahtuneen elämässäsi, vaan en ole tahtonut sinulta mitään kysyä, että luulisi minun tahtavan salaisuuksisi tunkeutua. Aluksi luulin tuon huolesi heti itsestään haihtuvan, niin kuin ne lapsena usein tekivät, ja suoraan sanoen, olipa minulle hiukan toivoa, että sinä luottaisit siksi minuun, että kertoisit minulle suruusi syyt, jollet muun vuoksi niin saadaksesi minulta jonkun hyvään neupon. Nyt huomaan kuitenkin tuonkin toivon pettäneen minut, niin kuin se melkein läpi elämäni on tehnyt. Sydämesi on pysynyt minulle sulettuna, ja nähtävästi pidät velvollisuutenasi itse kantaa huolesi. Sitä vastaan ei minulla ole mitään muistuttamista, enkä tahdo toisten murheita kannettavakseni kerätä, sillä tarpeeksi on kantamista omissanikin, kun minä houkkoluulin voivani ihmiskunnalle pelastaa elämän lokavirrasta yhden ihmistaaimen. Vanha sydämeni murtuu nähdessäni rintani lämmöllä elvotteneeni myrkyllistä, itsekästä matoa. Sinä olet muuttunut viime aikoina päivä päivältä yhä kärtyisemmäksi, itsekäämäksi. Ei mikään enää ole mielesi mukaista, ja koko käytöksesi osoittaa uhkaa ja ylönkatsetta. Toisinaan peittäytyvät nuo kaunit omaisuutesi katkeraan mattelevaan nööryyteen, jonka alla vihan liekki hehkuu. Sinä luulet koko maailman olevan vastasi, siksi kun itse olet koko maailmaa vastaan ja upeasti vaadet sinä, että kaikkien pitäisi nöyrinä kumaarella sinua. Ja minkä vuoksi, siksi kun olet jumalolta saanut muutamia eteviä ominaisuuksia, moimakkaaman ruumiin ja terävämät hengen lahjat. Vai siksi kun sinulla on elämässä ollut parempi tilaisuus noita lahjoja, se kehittää kuin monella muulla köyhyydessä syntyneillä onnettomalla. Sinä jos tahdot joskus nöyryttää menuakin, tahdot saada omat mielipiteisi tunnustetuiksi ja vallalle. En varmaan tiedä, oletko itsekään tuota kaikkiaan huomannut, mutta niin asian laita kuitenkin on. Minä hartasti toivon, että sitä ole havainnut, mutta niin hän lienee toki, että sydämäsi pohjalla on luulo minun jo olevan vanhuuden höperön, joka mukaan en enää tulisi sinutta toimeen. Mutta sen sanon sinulle, se on mitä suurin errehtys. Humala seiväs pysyy pystyssä kyllä itsekseen, mutta tuo kasvi se tarvitsee tukea kasvaakseen. Minä en laisinkaan tarvitse sinua, josta minulle on ollut enäämpi murhetta kuin iloa, sillä lapsena oli kasvatuksesi kokonaan laimin lyöty, nyt olet tullut ylpeäksi. Minä en tarvitse sinua, vaan sinä sitä enemmän minua, saaraksesi kuulla selvää totuutta ja oppiaksesi pitämään sitä arvossa. Katkera hymyväikkyi nuorukaisen huulilla, ja kun hän tahtoi ruveta jotakin vastaamaan, tyrehtyi häneltä ääni, niin kuin itkevältä lapselta epäselväksi sorinaksi. Niin kurjana ja hylättyne piti hän itseensä, kuulessaan senkin olevan hän ta vastaan, johon hän vielä hiukan luotti. Käskävästi viittasi meier nuorkaiselle ja sanoi, älä keskeytä minua poika, vaan kuule loppuun asti sanojani, vaikka totuus olisikin muuta kuin hunaa jaa. Vähitellen olet sinä paatunut. Lapseellisestä vallattomuudesta jouduit sinä ilkeän pilkan tekoon. Siitä taas olet edistynyt niin pitkälle, et et enää kammo rikostakaan, vaan rohkeasti rupeat siihen. Jatkan vielä hiukan samalla tavalla, niin teillä olis rattaalla valkenevat luusi. Sinä jo riennät hyvää vauhtia sinne päin. Tänä iltana olet sinä aivan punastumatta uskaltanut valhitella minulle. Sanot olleisi kydällä, mutta siellä et ole ollut, etkä sinne voi mennäkään, sillä itsekäisyydessäsi olet jo enää tänut loukata siellä kaikkia, ja he mittavat sinulle aivan samalla mitalla, mitä kaloja olet onkinut, niitä nyt saat. Mutta olettehan juuri te itse useinkin sanonut heidän tekevän minulle väärin, puhkesi Jeriko Lausumaan ja ääni osoitti selvää uhkaa. Olen kyllä, vastasi Meier tyynesti, ja kous oli hänen äänestään lievennyt. Olen kyllä silloin, kuin he todella ovat niin tehneet, mutta muulloin en. Jos he joskus ovatkin olleet sinulle kohtuttomat, niin ei sinulla ole syytä siitä nurista. Sinä olet näet pistävällä pilkalla, ja mielessäsi heitä halveksimalla kylliksi palkinnut heille. Ja mitä syytä on sinulla muita ihmisiä halveksiä, kysyn vieläkin kerran. Mitä syytä, huudahti Jeriko, mitääkö syytä? Kaikki vihaavat minua, he ovat ryöstenneet minulta kaikki. Kaikki halveksivat minua, niiden seassa tekin, ja miksi? Hammasta purren jatkoi henkä heisevällä äänelle. Kaikki polkeavat minua lokaan siksi kuin olen köyhe, vaan minä tahdon näyttää heille. Jeriko oli hyväähtänyt seisallensa, innoissansa puristanut kätensä nyrkiin, ja puhui erittäin kiivasti, mutta lopetti yhtäkkiä lausensa, nähdestään okon silmän nurkassa kirkkaan kyynellen kiiluvan. Hän aavisti edessänsä seisovan miehen, joka ei käyttänyt kovia sanoja masentaaksensa häntä, vaan kaikesta sydämestään tahtoi hänen parastansa. Meier kuivasi kädelään tuon silmän nurkaan kohonneen harvinaisen vieraan, ja innokkaasti ilostaloistavin silmin huusi hän. Tee niin, tee niin poikani, näytä työllä ahkeruudella ja lahjojasi oikein käyttämällä. Näytä koko ihmiskunnalle, että sinä voit ja tahdot uhrata kaikki voimasi, voittaaksesi totuudelle, oikeudelle ja kauniille ihmisten sydämmet. Näytä kaikille sortajillesi ja panettelijoillesi, että tahdot saada totuuden vallalla ihmisten seassa, ja uhrata henkesikin sitä tarkoitusperää saavuttaaksesi. Se on paras kosto, joka miehelle sopii. Nyt on sinulla miehen ikä, ota itsellesi miehen, horjumaton mielikin. Ahkeroi reheellisellä työllä toteuttaa luojasi ajatuksia maailmassa. Puolusta kynsin ja hampain ja rohkeasti sitä, mitä omatuntosi oikeaksi sanoo, niin olet kostanut kaikki kohtasi tehdyt vääryydet. Silloin voit elämäsi iltana tyynästi katsella päivätyötäsi, olkoon se miten vähäpätöinen hyväänsä. Sitä parempi, jos sinun on sallittu paljon toimittaa, mutta jos vähänkin olet aikaan saanut, niin sekin on hyvä, sillä silloinkin on maailmassa elämäsi ollut tarpeellinen, ja sinä olet sitä edes hiukan työlläsi edistänyt vahvistumaan hyvässä. Mutta älä pyri ohjaamaan maailmaa oman pääsi mukaan, sillä se on turhaa työtä. Suuret nerotkaan eivät sitä voi eläissään ohjata, vaan vasta kuoltumaan. Maailma ei näet suostu kulkemaan yhden miehen mielen mukaan, ja hukka sen perisikin, jos se sen tekisi. Ukko vaikeni, ikään kuin katsoaksen, mitä hänen sanansa järikossa vaikuttivat, mutta kun poika kuunteli eikä mitään virkannut, jatkoi hen taas. Sinussa ei ole vielä vakavuutta, luonteesi on sangen, heikko ja epäroivä. Toisinaan olet aivan kuin lapsi, toisinaan tahtoisi taas hurjan jättiläisen tavoin repiä rikki kaikki, mitä etesi sattuu. Älä liiaksi riuhto onnea puoleesi, nauha voi katketa ja onnea et enää löydäkkään. Anna järkesi vallita, niin luonteesi tasaantuu. Jos sen taas annat vapasti reuhata, saattaa se sinut perikatoon, joko niin, että järkesi muuttuu joutilaaksi ja sen valo sammu, tahin niin, että toivon ovet sulkeutuvat ja sinä syöksyt epätoivoon ja itse murha seuraa. Hilja oli erikokuunnelut kasvatusisänsä puhetta, vaikka se ei sisältä nytkään mitään uutta, paljaita vanhoja ja yleisiä totuksia vain. Hänen täytyy ihmetellä, miten perin pohjen meier hänen sydämensä tunsi. Tuon sydämen, joka hänestä itsestään oli tuntunut niin käsittämättömältä, onnettomalta ja särkyneiltä. Hän ta harmitti, kun täytyy omassa tunnossaan myöntää pannuksen sanat tosiksi, sillä eihän hän tosiaankaan ollut tehnyt vielä mitään koko elämässään. Toisia oli hänen kaikesta kiittäminen. Tuo tunne oli hyvin katkera, järikon täytyi hävetä itseään. Hän häpeesi kiittämättömyyttään, lapsellisuuttaan ja huikentelevaisuuttaan, jota hän ei ennen lulut itsessään löytyänkään. Nyt oli hän mielestään paljoa onnettomampi kuin äsken tuolla kosken rannalla, mutta uhka oli paennut. Sen oli tuo pikkuinen vesipisäraukon silmän nurkassa saanut aikaan. Järkotunsi itsessään runtaasti elinvoimia ja nuoruuden innostuksella päätti hän, mejärin johdolla, ryhtyä miehen tavoin tosi työhön, sillä hän oli nyt vakuutettu kasvatusisänsä olevan todellisen ystävän hänelle. Koko eletty ikä tuntui hukkaan menneiltä, mutta sitä ennokkaammin oli nyt ryhtyminen toimeen, että mejärkin ennättäisi hänet oikeana miehenä nähdä. Äänettömyyden katkasi mejär sanomalla, nyt en aio minä sinulle enää saarnoja pitää, sillä luulen sinussa olevan niin paljon miehuutta, että tohdit mieheksi ruveta kultuasi, että vielä semmoinen ole, ja parhaan ymmärrykseni mukaan annan sinulle neuvoja, jos niitä kysyt, mutta väkisellä en niitä sinulle tuki. Antakaa niitä minulle aina, tuumali Jeriko, ja ennen kaikkea antakaa minulle anteeksi tyhmäkehautukseni. Siitä ei nyt enää muistalla, sanoi vanhus, entiset ovat olleet ja menneet, mutta nyt fallitkoon molemmin puolinen luottamus välillä me ikuisesti. Minua hävettää, alkoi Jeriko, vaaiti häpeilemisestä, kaikilla meillä on jotakin kaduttavaa, vaaiti siis semmoisista, ja kerro nyt minulle, mikä sinua oikeastaan vaivaa, sillä totta tosiaan se on minulle selittämätön arvoitus. Jeriko taisteli lyhyen, mutta kovan sisällisen taistelun, ja hiki herneet nousivat hänen otsallensa. Joku ääni tuntui tuolla sydämmessä kuiskuttavan, älä kerro hän nauraa senulle. Toinen ääni puhui, kerro sillä miehekkään pää on poittaa ylpeytensä kuin olla sen orja. Naurakoon, jos se tahtoo, päätti Jeriko, minä sanon hänelle selven totuuden, ja hän kertoi kaikki, mitään salamatta. Hänestä oli tullut mies. Puoliöhen asti pilkotti valkea meierin mökistä sinä iltana, ja naapurit kummastelivat, mitä ihmettä siellä nyt mahdettiin tehdä. Maallarin maaja ei jaksanut hillitä itseänsä, vaan nousi vähissä vaatteissaan vuoteilta. Heitti ison villahuivin hartioilleen, ja juostas sipsutti naapuriin. Ovi oli tosin kiinni, mutta maaja ei sitä hämmästynyt. Hän jyskytti ovea ja huuteli, ohoi, avatkaa, avatkaa, ohoi, avatkaa, minä ihan palellun. Kuka siellä ihmisten yörauhaa häiritsee, kysyi meier äreästi ovea avatassaan. Ei kukaan, minä vain juoksin kysymään kumpikoteista, sairastaa, puhui maaja. Sairastaa, ei kumpikaan, sanoi rukkiukko. No, meksikäte sitten valvoitte, tiedosteli maaja. Me keitämme öljyä sinun myllysi voiteeksi ja hankimästille jauhamista, sanoi meier sulkien oven aivan maajän nenän edessä. Jerikoa nauratti kasvatusisänsä vastaus, sillä maajaa kutsuttiin kylänkesken rolli myllyksi. Mutta maaja itseään tuo vastaus ei ensinkään naurattanut. Hän kierti akkunan alle, painoi korvansa seinään ja koetti kaiken mokoomin saada selvää siitä, mitä sisässä puhuttiin. Kauan seisoi muija parka siinä vilusta väristen, kuulomatta mitään muuta kuin yhden ainoan sanan. Mutta siinä se tämä olikin, se sana oli, loviisa. Ja siitä ynä meierin vastauksesta sai tuo vikkälä eukka selväksi koko asian menon. Huomenna jo ennen puolta päivää tiedettiin sitten kyllällä kertoa, että rukkiukko ja sormulan loviisa kuulutetaan ensipyhänä pyhään aviokäskyn säätyyn. Sormulan herra kuuluu pakottavan tyttärensä siihen, sillä rukkiukko on rikas kuin juutalainen, tiesi maalarin maaja. Loviisasta mökissä todellakin keskusteltiin. Meier lohdutteli siellä kasvattiansa parhaan mukaan ja sanoi jo aikoja sitten huomannensa tytön pitävän järikosta enemmän kuin kallasta. Hän lupasi paitsi sitä ottaa asiasta selon ja sanoi arvelevansa loviisan lähteneen lemmen vesiä purjehtimaan tuulen mukaan, kysymättä neuvua sydämmensä kompassilta. Kuitenkaan ei minulla tätä nykyä suuria toiveita ole, sillä sormulan herra ei tunnusta sinua vertaisekseen, ja ehkäpä hän vaatii vävyltänsä varojakin, sillä hänellä on jokseenkin tiukat asiat. Lausui meier lopuksi ja sitten vihdoinkin ruvettiin levolle. Seuraavana aamuna nousi erikovuoteltaan virkeämpänä kuin moneen aikaan, ja melkein iloisena ryhtyi työhönsä. Siinä unhotti hän vähitellen koko ennenkuvailemansa kurjuuden ja ystävällisestä silmäeli meier tuota rotevaa sorvaastuolin edessä työskentelevää nuorukaista. Lakkaapas hetkiseksi tuosta työstä, sanoi vanhus, ja soitan minulle hiukan, niin minä lopetan loviisan tilaaman ompelu ruuvin ja vien sen sitten hänelle. Tumma punerus levisi erikon kasvoille, mutta ukko lohdutteli häntä. Älä olen milläsikään, minä jo samalla tiellä kopeiloin purjehdusvesiä, sillä niin kuin illolla jo sanoin, luulen minä loviisan unhottainen kysyä kompastilta neuvoa matkan suunnasta. Nopeasti kului järjikosta aika, sillä meierukko oli sanoillansa sytyttänyt hänessä uutta toivoa ja huomaattanut kaiken pois ja pikku seikkoja, jotka todellakin näyttivät vahvistavan hänen sanojansa. Viimein lähti vanhus sormulaan ja kärsimättämän kauan hen siellä viipyikin. Mitähän, josta nyt minua siellä jo kihlaa, arveli järjikko, olisi se hiukan hullua, mutta ei siinä ole paljon takeita, sillä hän näytti, milltei minua itseäni innokkaamalta saadakseen asiaa kuntoon. Vihdoinkin viimein kuului portailta askelia, järjikorjensi tulijaa vastaan, kovin ällistyi hän nähdessään edessään mustan heikin enhottavan naaman. Näin, ukon menevän morsiamensa luokse, niin arvelin, jotta pestehdyn täällä sen uokin kerron katsomassa, sanoi Vieras ja issähti käskemättä rahille pöydän ääreen. Morsiamensa luokse, kukas hänen morsiamensa olisi, tiedusti järikon aurain. Sormulan lovisahan tuo kuuluu olevan, hehehe, vanha hupsu, ei älyä, että rahojen tähden sormulainen palkea hapsisen vävyn ottaa, hehehe, tuumailimusta heikki. Sormulan lovisah, sanoi järikovalten, mutta heti purskahti hän nauruun pitäen koko jutun hulluutena, vai lovisah, kuka sen jutun nyt lienee keksin nyt? Vieras ei virkanut mitään, van kaivui poveltaan veskihelaisen piipun nösänsä, kopuutti siitä pärskat pöydän nurkalle, pistin ne poskeensa ja pani sitten vielä uuden tupaakan. Sitten hän vetäsi pari pitkää henkisauhua ja viimein vastasi, kuka lienee, mut niin pohutaan. Taas oltiin hiukan ääneti, mutta kun talon mies ei aloittanut pohetta, jatkoi musta heikki. Eilen olit sinä vaihdukasparka jokseenkin huonolla tuudella, sinä siis tiesit tuon ukko-hupakon naimapuhista. Hän tirkisteli viekkaasti järikoa, joka vuoleskelen jotain pukappaletta, näytti miettivän, mitä asiaa mustalla heikillä oikeastaan mahtoi olla, sillä häntä ei juuri nähty usein kunnialisten ihmisten seurassa. Yksinänsä asui hän vain hisikosken myllylle ja näytti tulevan hyvästi toimeen, vaikka syrjäisessä myllyssä ei usein jauhattaja käynyt, eikä heikki mitään varsinaista työtä tehnyt. Miestä epäiltiin varkaaksi ja niiden suojeliaksi, varsinkin kun hän vilkkaasti seurusteli kansalaistensa mustalaisten kanssa, mutta mitään varmaa ei hänestä tietty. Pari eri kertaa oli nimismies pitänyt talontarkastusta myllyllä, mutta ei mitään varastettua sieltä löydetty, ja nyt heikki oli jo kauan aikaa saanut olla aivan rauhassa ja hätyttelemättä. Päin vastoin tiedettiin mustan heikin toisinaan viime aikoina taikatenpuillaan toimittainen kadonneita tavaroita takaisin, ja varsinkin oli hän taitava eläintautien puoskaroja. Nyt se konna antaa rikkautensa sormulaan ja heittää sinun lehdellä soittamaan, hehehe, siinä se on mennyt sinun työsi kuin tinaa tuhkaan, hehehe. Nuoruuden aikasi olet menettänyt saamatta äöriäkään, ja hän on pitänyt sinua aivan kuin orjaa, mutta kylläpä minä sinun sijassasi tietäisin mitä tekisin, hehehe, ja se olisi hänenä parahiksi, hehehe. Mitä sä sitten tekisette, kysäisi Jeriko, ja hänen alahuulensa kohosi pilkallisesti. Minä tekisin vain niin kuin toimen mies ainakin, hehehe, sinun isäsi on toimen mies, iso perhe elätettävänä ja päivästä päivään vaan mennään. Äitisi on kanssa toimen ihminen, erittäin toimeellinen ja risto kanssa, sillä keinoin minä tekisin, hehehe, sanoi musta heikki. Niinkö pitäisitte viina kauppaa, ja toisinaan joisitte itsennäkin aivan toimettomaksi, tietysti Jeriko inholla. Ei hän pieni ryppy tee paha, mutta ei pidä itseään anitoimettomaksi juoda, siitä on vain huolta ja lörpötetään joutavia tuumailivieras. Ei pidä mieltä juoda, vaan pitä katsoa etensä niin toimen mies tekee ja pysyy aina leivässä käsin, hehehe. Niin minäkin aion pysyä kuin rehellisesti teen työtä, sanoi Jeriko. Hullu paljon työtä tekee, elää viisas vähemmälläkin, hehehe, nauroi vieras. Jeriko ei vielä ollut selvillä mustan heikin käynnän tarkoituksesta, vaan päätti hänen antaa puhua suunsa puhtaksi ja olla vieraan tuumiin myöntyvinään. Sen tähden sanoikin hän, olisipa se hauskaa elämää kuin ei tarvitsisi työtä tehdä, mutta eiköhän silloin hampaat joutu sinä aulaan. Eikö mitää, hehehe, sanoi vieras, luulen nyt löytäneen sen Jerikon aran paikan ja hymyillen jatko hän. Elää sitä niin moni työtä, esimerkiksi sinun isäsi ja vaikka ken, kun vain elää osaa. Eikäpä nuo taidan restonkantyöt liiaksi haittaella, hehehe, vaan kuitenkin hänellä aina on helisevia taskossaan enempi kuin monella muulla, hehehe. Sanokaa suoran ja peittelemättä, mitä tarkoitatte tuolla puheellanne, sano Jeriko, sillä minä en ymmärrä mihin tahdotta tulla. Asiaa mahtoi pitää tarkaste jokaa haarolta miettiä ja punnita, koska musta heikki pyöritteli kotvasen pippuansa, vetäisi siitä sitten oikein jättiläissavun, joka mitää ilkeimmällä katkulla täytti koko huoneen. Ja sitten hän vasta mutisi, empähän paljon mitään. Heikki kysäsi, etkö ota pikkuryypyä ja saatuan jyrkän kieltävän vastauksen, näytti päättävän puhua selvemmin, käykön sitten syvin tai mataalin. Mietti vieläkin vähään ja alkoi. On syksy iltoja, on pimeitä kuuttomia öitä, mitä varten niitä olisi, jos ei jotakin varten. On lukottomia aittoja, on yhtä ja toista rikkailet tarpeetonta kampsua, niin kuin rukki ukollakin on rahoja jossakin piilossa homehtumassa. Toimen mies katsoo, missä ne ovat ja laskee ne piilosta päivän valoon. Sitä isäsi osaa, hehehe, hetäkö se on ottaessa niitä, kun on hyviä ihmisiä, jotka tavaroista maksavat hyvään hennan, niin kuin esimerkiksi tuolla hiisi koskella. Minä näet sen ja rahat säilyvät siellä hyvässä tallessa. Ei löydä lemposoi nimismieskään, hehehe, ei löydä tavaroita ei rahoja, hehehe. Tulee näet välistä mustalaisia, rohkeita romsia, mustasilmeisiä juvasia ja tavarat ovat toisilla markkinoilla, otan niistä sitten enää selvä. Huihai, ne kissa vei, hehehe. Toimita taikauskoiselle emänällä silloin tällöin takaisin jotain pientä. Ei epäile kukaan, pösyt raheellisena miehenä, etkä tarvitse työllä selkäisi katkaista. Hehehe. Sukkella tempue, hehehe, eikös ole? Se on hävytön valhe, että isäni on varas. Kiljasi erikovihasta tuli punaisena. Ja nyt ulos sinä jaan kaikkinen, hehehe, sinä pyövelin ruoka. Äläkä avaat toiste tämän huoneen ovea muutoin. No, no, ei olla niin kiivaita, ei olla niin kiivaita, keskeytti musta heikki. On nähty mies valmiina koskeen hyppäämään, on pelastettu miehen henki. Voisi olla ilkiä, jos ihmiset saisivat sen tietää. Voisi loppua tuttavuusormulassa, hehehe, ja voitaisiin panna kammitsa isän jalkoihin, hehehe. Jeriko ei jaksanut enää hillitä itseänsä, vaan voimakkaan käsiin heitelti hän vieransa ovesta ulos. Tulisina hiilinä hehkuivat mustan heikin silmät, kun hän hangesta ylös päästyvän pudisti nyrkiänsä ovea kohti ja kahisi. Tätä muistat sinä vielä, muistat lempo soi. Sitten lähti hän astumaan tyntyen tyyntymistään matkalla, ja mutisi, ei hän uskalla virkaa siitä kellekään, ja jos virkaa, niin onhan menullakin kieli. Mutta toistaiseksi olemme kumpikin vaiti. Yhdeksännin luvun loppu.