 Situationen. Med sådan noget som det her kan man begynde, hvor som helst. Dick Darnpeter-Laukesen læser op af sin bog, hvad ved kunst? En tekst om de mange værker, som er spret på Aarhus Universitet. Med sådan noget som det her kan man begynde, hvor som helst. Skyggende hånd og arm følger alligevel pinden henover papiret. Det er en krop, inden det kan slippe fra. Hvad kunst er? Hvilken roll skulle det spille? Hvad universitetet er? Det er ikke et museum. Det er ikke et univers. Det er ikke i den her forbindelse bare et sted. Det begynder, hvor vi kommer af bussen ved hospitalet, og har passet den gamle fødselsstiftelse, hvor Federer ikke måtte overvære deres børns fødsel. Det var kun for mødre og for børn. Små børn. Der står Pontus Kjermans heste. Den enige gang med en selvglad forlæsning, pralende med alle sine skævetænder, som beviser på viden styrke og storhed over mod den anden betydeligt mindre hest. En lille hest faktisk. Der står også trammelsen en lille numse bag den lidt for høj skolepult. Hør nu efterbarn. Far taler. Far er professor. Du er student. Su til dig. Videnskaben er ikke i stand til at give en beskrivelse af et enkelt atom i tid og rum, af det kaussale forbindelser. Den er henvist til statistiske beskrivelser af, hvad der er fælles for et vist antal objekter. Kunsten kan derimod kun generere aktive fremstillinger af et enkelt individshadfærd, af det eneste ovne. Det er morse med ting, der er sket og det er billederne tavse vidner til. Hvad har de dog ikke set på at triumfe eller tragede? Det taler. Jamen, det er jo et eneste værk, et kæmpestort værk, et gesamt kunstværk, hvad vi er deren over imens tyske lokalmøssernes erklæret bekommende. Og modernismen har nu nået en oldings eller. Det er noget planteagtigt, som når en melkebøtte finder et svagt sted i Asfalt eller Murwerk og skyder hold igen. Og dog? Der er ikke gjort noget for at gøre opmærksom på, at de er der. Nej, billederne og kunstnerne skal ikke tro, de er noget. Ikke på Aarhus Universitet. I hvert fald ikke noget, der ikke kan overskygges af mere praktiske formål. Papiret i solen, den smeltede is på ruden, kaster skygger over det, Birkebagsaktigt. Over dem får dampningens skygge som en let strømmende sidron. Et langt sukk er letelse. For kunstnerne er instrumentet et middel til at fremprovokere nye sensefornemmelser, udvide sine egne færdigheder, udvikle menneskelige interesser. For teknikeren er instrumentet et middel til at behandle et objekt, i det det erstatter den menneskelige færdighed. For videnskabsmanden er instrumentet et middel til at erkende et objekt, i det det eliminerer indflydelserne fra den menneskelige interesser. Alt udvikling sker med udgangspunkt i denne 3-delte modsigelse. Der er ikke nogen plan, i hvert fald ikke nogen overordnet plan. Bilderne er bare kommet til. Forskellige interesser er kommet med dem, men det drejer sig om enkelte menneskers interesser, ikke om institutionens. Der er aldrig overordnet til at stille en til, hvad billeder overhovedet har og gør i den sammenhænget universitet er. Man går ud fra, fordi det antyder konventionen, den anmyndelige mening, at billedkunst på en eller anden måde stimulerer. Men hvad og hvordan har man ikke tænkt over? Det er i orden, så den tænker kunstnere også.