 Tag en dyb indåring. Godt, for det har været en lang dag i enden af en lang uge, i enden af en langt over, i enden af halvfemt, lang over. Jeg synes, du fortæner at slappe lidt af. Jeg vil forslå, at du prøver at længe dig tilbage og sætte dig fødderne i jorden. Og mærke kontakten mellem fødderne og jorden. For jeg er nødt til at sige, at det her ikke bliver et stjerne fordrag. Det bliver mere et jordoblæg eller noget af den retning. Et oplægs om vigtigheden, om nødvendigheden af, at vi ikke politisk og videnskabeligt vinder all opmærksomhed mod stjernerne, før vi har forstået jorden lidt bedre. Vi er samlet her i dag for at fejre Aarhus Universitets halvfemtårs fødselsdag, eller det har vi gjort, er det et par uger nu, efterhåndet med det her oplæg. Og jeg må sige, jeg er stolt og glad over at være ved Aarhus Universitet, for jeg er rigtig tiltrukket af måttåget i Aarhus Universitet. Det her med at være tæt på mullen, kan jeg meget bedre lide end den her opfordring til at kigge opad ud af og se viden som sådan et lys, der kommer fra oven, som er indbygget i Københavns Universitets måttåget, det, der er skrevet over hvor frokirker er i Københavns Universitet. Min kollega Andreas Røbstof har i et oplæg for nogle år siden, han har samlet i de her to måttåget og påpeget, at forskellen jo er en forskellen imellem en jysk bundefornuft, det der med råde jorden og Aarhus Universitet, og så Københavns Universitet, det store kosmopolitiske universitet, der repræsenterer store byen, men også oplysningstiden og hele det der ideen om, at viden er noget, der er godskete og noget, der kommer fra oven. Jeg synes, vi lever i en tid, hvor vi har brug for begge dele, det der med både at kigge opad og kigge ned af, men i det her oplæg har jeg tænkt, jeg vil prøve at forsvare en jordbunden logik. Oplægget er vokset ud af et forskningsprojekt, som hedder AURA, Aarhus University Research on the Anthropocene, som jeg har været med i de sidste fem år. Det er et tværfavligt projekt finansieret af Danmarks Grundforskningsfond, som er bygget op omkring et såkaldt Niels Bohr-professorat for professor Anna Ting, som er professor ved University of California i Santa Cruz. Det er et forsøg på at få antropologer og biologer til at snakke sammen. For antropologer og biologer har mange ting tilfældes, mindst to. Den ene er, at beggefag vokser ud af og har som en central del af sin metodik feltarbejdet. I det ene om, at man går ud og observerer ting og sager, og så kommer vi hjem og prøver at finde ud af, hvad det egentlig var for noget. De begge to er meget forskellige vej i de seneste år, og bliver opmærksom på, at ingen af fagene længere kan forstå deres eget forskningsobjekt. For eksempel antropologien, studiet af mennesket. Vi har også antropologer herinde, for de seneste på at begynde at interessere sig for, hvad det er for nogle relationer, vi mennesker har til ikke-menneskeligareter. Den drejning er en erkendelse af, at mennesket måske ikke er så unikt, som i forestillet også mange af de ting og kompetencer eller evner, antropologer indtil for ikke særlig længe siden, men det var helt speciel for menneskede språkultur og redskabsbrug, af noget som andre arde også har. Og hvis mennesket er et socialt vasen, det kan vi jo godt lige fortælle os selv inden for både humanjohåret og samfundsvindskab, så er vi heller ikke de eneste. Så min kollega Anna Ting siger så, at det er underligt, og det er nogen til at falde nogen ind, at mennesker er de eneste sociale vasener, fordi hvis det sociale består i at have en relation til skabninger, som betyder noget for ens selv, for ens livs oprettholdelse, det er det englænderne kalder significant others, kan man sige, så er alle vasener sociale både i deres relation til os mennesker, men også i deres relation til hinanden. Den her multi-species-drejning, eller kan man kende det, multi-species-turn, er del af en større drejning i både humanjohåret og samfundsfag. Nogen kalder det, jeg tror den har noget at gøre med material-turn. Det her med, at teknologi også spiller en rolig meget relevant her, hvor vi er på studiet for STS-sægge, og også det, man kunne kalde the non-human-turn, som er sådan en drejning fra at sige, hvad sker der, hvis mennesket ikke er det eneste, der har agens til eksempelvis. Det er en drejning, som er med til at implodere skillet mellem det menneskelig og det ikke menneskelig. Men det interessante er, for os i Aure, at det her opgør med det, man kunne kalde human exceptionalism, altså det, at vi mennesker skulle være noget helt særligt, og kan studere os i isolation fra alle andre, fra den naturlige verden omkring os. Den er faktisk også en afkældelse, som man har kommet til i naturvindskaben, for mennesketskabte miljøpåvirkninger har gjort biologerne opmærksom på, at de ikke længere kan beskrive naturlige mekanismer og dynamikere, uden at også inddrage den menneskelig verden. På godt ordentag, at vi mennesker også viklet ind i naturen, kan man sige, og det udtrykker man nogle gange med begrebet de antropocene eller de antropocene. Det her er mit bud på en definition. Det findes ikke i den store danske urbo online, så jeg har sendt en bud ind. Jeg ved ikke, om det kommer med nu, jeg har tjekket for, at et par måneder, der var det ikke med. Det er i hvert fald antropocene betyder menneske, og scen har man også i holocene den tid, vi indtil videre lever i, som betyder nytid eller noget i den retning. Det er et begrebet af forslået af geologer i et forsøg på at pege på, at der er sket på et eller anden tidspunktet skænsmænd om, hvornår det lige var. Skete der, er der sket en retikalt forandring i jordens historie, altså et skift til, at det nu er mennesket, der er den dominerende naturkraft. Studiet er det antropocene i den forstand, kan man sige, studiet af, hvordan vi mennesker påvirker verden. Men den her indsigt, og det er det, der er interessant for mig, er at den indsigt, at vi påvirker verden, er kommet på samme tid, hvornår sammen periode i de sidste år, 2000 eller noget, i den retning, hvor vi i Stinegrad begyndte at være opmærksom på, hvor meget naturen påvirker os mennesker. For os i afgår af det her med at studere det antropocene eller i det antropocene, det er sådan en udfordring, en opfordring, kan man sige, til at forsøge forstå verden med nye, dobbelte briller. Ja, vi mennesker påvirker naturen, men vi gør det på måder, som vi ikke selv har styr på. Altså, tænk på global opvarmning, til eksempelvis. Ja, vi mennesker påvirker naturen, men vi gør det ikke alene, vi gør det også i komplekse sammenhænger med andre arter, med køre og grise, til eksempelvis som i udleder med tan, eller med resistente bakterie, som responderer på vores brug af antibiotika, eller invasiv arter, som responderer på den måde, vi håndterer miljøet på, eller ikke håndterer det. Ironien er, at mennesketid, det antropocene, er en tid uden menneskelige kontroll på mange måder. Det er en tid uden ene råd i menneskelige agents. Altså, mennesketid er slækkende tid, som mennesket bestemmer ret meget over. Vi kan prøve, men vi gør det ikke. We're not doing a good job. Så hvis jeg nu skulle samle de her to ting i en, så kunne man sige, at antropocene er en multispecies event af utilsigtede konsekvenser. Det er en tid, hvor vi godt nok leder CO2 ud i atmosfæren, men hvor effekten af den mange CO2, vi leder ud af, er en effekt, vi ikke kan kontrollere. Vi kan godt kontrollere, hvad vi udleder, men vi kontrollerer ikke effekten, fordi den mange CO2, der er i atmosfæren, generer storme, og i verken kan forudsige, eller særligt god til at gøre noget ved. Vi lever også i en tid, hvor vores store teknologiske påvirkning er omværende, er koblet sammen med en stigende indsigt i, at bakterien i vores tarmsysten, i vores svalg, i vores mund og i vores tarme, har en stor indvirkning på vores serven, vores syn og vores fysik. Så det er ikke kun naturen, der er ny i det antropocene. Vi synes, vi synes, og det er der udfordring for humanior, ikke sandt. Det er, at vi også kan genforstå, hvad det vil sige, at være menneske. For vi er ikke dem, vi troede, vi var i humanvindskabet, men til bare for få år siden, altså kulturvæsene, adskilt fra naturen, styrer bare frivilligt. Det er vi også, men vi er også mere, og vi er heller ikke dem, man ofte sagde, vi var i naturvindskabet. Altså, jeg hørte det der med, styret er vores stenallerjerner, eller er vores biologi, eller vores hormoner, eller femmoner, eller hvad den var. Hinsinde, det er, synes jeg, lidt kedelig og gammel debat om, hvad vi er med i styret af, som er sådan en efterfølge, og kan man sige, en gammel debat om, af og om miljø. Synes jeg, vi er et meget mere spændende sted, men også et mere utilsigtet sted, et mere uhyggeligt sted, unheimligt, kalder frøet dæk, sådan et sted, hvor vi er opløst i den natur, som vi constantt også er med til at producere, sammen med alle de arter, der følger med os. Det anthroposæne markerer derfor ikke bare en miljøkrise, eller en klimakrise, det markerer også en forståelseskrise, synes jeg. Fordi, og en forståelseskrise, som er specielt for det her institution, et universitetssystem, som jo er opbygget siden humboldbrødderne i en skarpe afskelse mellem de fag, der studerer naturen, og de fag, der studerer mennesket. Så hvordan? Det er jo det, vi altså bliver opfordret til at være tværfagligt, men hvordan? Hvordan gør vi det egentlig? Tværfagligt, ja, men hvordan? Det er det, vi har prøvet at leje med i Aver. Fordi vores udgangspunkt er, at det anthroposæne bliver givet til os, i det ene om, at vi påvirker verden omkring os på utalige måder, bliver givet til os i grafer, i modeller, i begge data, i computer-simulationer. Og det er jo godt nok, men udgangspunktet i Aver, og det er derfor, vi har prøvet at samle anthropologer og biologer sammen, det er, at grafer er nødt til at blive suppleret af noget andet, nemlig af historier, som genereres i feltobservationer. Det vil sige empiriske observationer af sociale relationer. Både dem mennesker har med hinanden, dem mennesker har med dyre andre, ikke-mænsklivæsne, og dem de ikke-mænsklivæsne har med sig selv og hinanden. Og det åbner, synes vi, for et nyt felt, og jeg vil ikke være navn, man skulle give det felt, men jeg har prøvet her, en ny socioøkologisk historie, en ny mellemartslig anthropologi, en ny kulturhistorisk biologi, en ny slags science fiction, og jeg ved ikke, har I set den der interstellere? Jeg elsker den, jeg synes det er en fantastisk film. I interstellere er Johan Jo Bukket under for miljøkatastrofer, og i fødvejermangel og ødelæggelser generelt, så arbejder NASA i en lille silo, på at lave et fartøj, som kan slønge et lille mandskab ude af vores galakse, ude i jakken på en Planet 2 Earth 2. Og det skal de, fordi der pludselig er opstået af unhejmliche årsager, en sort hull i nærheden af Johan, og hvis I kan se filmen, så skal I ikke afsløre, hvad det sort hull går ud på, men jeg kan sige, det har noget med spøvelser at gøre. Det er nemlig lidt underheimligt. Jeg elsker den film, fordi det er et studie i at vide og undres, men jeg havde den også, fordi jeg havde dens premis. Jeg ved ikke, hvilken kan se det der. Mankind was born on Earth, it was never meant to die here. Den premis havde jeg, fordi vi er født til at dø her. There is no Planet 2, det er miljøbevægelse. Vi har brug for, hvem er det? There is no Planet 2. Jeg tror, det er World Wildlife Fund, Greenpeace. Men jeg synes, at det her er galent til at tænke over, at vi har brug for en mere earthbound research, mere grounded research, mere jordbunden, sådan forstning, som godt nok, det er fint nok, eventyret ligger sikkert ud mellem stjerneren, det skal jeg ikke afvise, men det ligger altså lige så meget mellem tagerne, og det er jo derfor, i stedet vil jeg ikke have fødderne plantet på jordene, eller en eller anden slags, fordi det her handler om. Jeg synes, at vi skal lære, at hvidundres, at hvidunder, det kommer, germans tror jeg, hvidder, at undres ved, men betyder også noget ind. Det har en dolbetydning, ikke? Fordi hvidunder, det er jo sådan noget, lidt miraculøstagtigt, og den betydning af hvidunder, er jo uleset i en videnskab, som har taget med at få gav de data i laboratorier, modeller og befolkningsbevildninger, sådan noget. Det antiposegne, synes jeg, synes vi, genintroderer muligheden for, at se på det vidunderlige på en ny måde. Fordi feltbiologer, og feltantipologer, deler også det her med at være rejsende, og jeg skal ikke sige, vi er de eneste. Hvis I kommer frem derfra, så må I det gerne være med, hvis I har lyst. Er rejsende i det vidunderlige i verden, altså de mysterie, vi undres ved, og som vi måske ikke har noget svar på, jeg elsker David Attenborough, fordi når han fortæller om et eller andet fenomen, det kunne være, hvorfor surfer delfiner på bølger, eller hvorfor samles hvidvaler i store flokke, uden for pejingssæsonen og til synlande uden at være på jakt efter føde, så siger han de forløsne ord, we simply don't know why they do it. Jeg elsker det, vi ved ikke hvorfor. Der findes nogle bedre ord i videnskabet, det er det med at ikke vide hvorfor. Altså det er jo det med at tour vidundres, synes jeg, og det er det, vi prøver at gøre. Jeg vil fortælle jer to fabler, det har I jo blevet lået. I har blevet lået én fabel, men I får to omkroket illa. En fra Papua, de faktisk begge to fra Papua, men en er meget specifikt fra Papua, og den anden er en mere generelle en, første får i førpausen, næste får i efterpausen. En fabel er jo en fortælling om dyr, daliner eller opfører sig lidt som mennesker, fortællinger. Der tid har en moral, der behøver ikke at være så gemt skugelige, så entyde, men der er en eller en morali. Jeg vil kalde de to fabler, jeg vil kalde dem vinskabelige fabler. Det er et begreb, jeg har fra en filosof, der hedder For hinne er vinskabelige fabler, ikke en af EU-historie, som vinskaben kunne fortælle en bedre version af. Det er tvært mod, at vinskabelige fabler, det er historie om, hvor svært det egentlig er at vide, hvorfor dyr gør som de gør, og ikke kun dyr alle levende væsner. Hvorfor de gør som de gør, at oprettholde adskildelsen mellem mennesker og dyr, mellem natur- og kultur. Animism er en slags tilgang til verden, der er fuld med fabler. Fable om den gråsone mellem dyr og mennesker, hvor det ene kan blive til noget andet på underlig måde. Det er den første fabel, det er en fabel af den slags. Vi lever også i en tid, og det er at prøve med det, fordi det er også en tid, hvor naturvinskaben og humanvinskaben vi alle sammen er i gang med, og vores industri osv. er i gang med at opløse også det skarpe skældelige mellem hvad, der tilhører menneske, hvilke fenomener tilhører den menneskelig verden, og hvilke fenomener tilhører den naturlig verden. Det er en adskilse, vi har lært os selv, især på universitetet, og her i de sidste 200 år. Men vi glemmer tit, i denne adskilse, hvor vigtig et dyr egentlig er i vores fortælling om os selv. Claude Lévi-Strauss, han er en kendt fransk anthropolog. Han fortæller, hvor forskelligt Spanierne og de indføjde i West Indien forstod den fremmede dengang de mødtes efter opdalesen af den nye verden i slutningen af 1400-tallet. Kort i årene efter opdalesen, så sendte Spanierne den romerske geistlige inquisition til den nye verden, og inquisitionsopgave var at finde ud af, om indianerne havde en sjæl. Fordi de havde en sjæl, så var de inden for Frelsens rækkevite, og så var de dermed mennesker. Så tilhørte de den gudskabte verden, og var derfor muligt, de kunne komme tilbage til guds verden, og ikke var kristen. Hadde de ikke nogen sjæl, så var de jo dyr, og derfor ville drabet på indenføjet ikke være noget morals problem. Ingen kvission fandt ud af, at de ingen sjæl havde, og vi kender al samme resultatet. Det som Levestrods fortæller, er at Spanierne havde en samfundsvindskab i tilgang, en teologisk, det var teologer, der skulle afgøre, at de her dyr eller mennesker. Indianerne i mellemtiden havde en naturvidenskab i tilgang, fortæller Claude Levestrods. Han siger, at indianerne havde travlt med, at kove Spanierne. Fordi de ville finde ud af, om kroppen, efter vi havde blivet kogt, efter Spanierne var død, ville gå i forrådelse, ligesom almindelige kroppe. Så deres problem var ikke, om de her Spanierne havde sjæl, om de fremmede han sjæl, deres problem var, og hvor den kroppe er samme konstitution som indianernes, eller var det en slags ond? Levestrods er det her med, det er et stort opgave, han siger, men det er viklen, at det er primitiv, så kallet primitiv, da er naturvidenskabligt, de har en science of the concrete, men det er ikke det, der er vigtigt her, det er bare for at sige, at det, som Spanierne gør, og det, de vestendiske indianer gør, var at prøve at forstå den anden, igennem hvilke adskils mellem mennesker dyr, eller hvad adskilsen mellem mennesker og under, og det er det, vi alle sammen gør, vi tilgår alle sammen, hvem vi er sød amerikanske animister, eller vestlige moderne, så tilgår vi den anden, altså hvad det vil sige, og hvad mennesker, og hvor går grænsen mellem det menneske, som vi er, og andre slags, eller mennesker og dyr, det tilgår vi gennem det her enten mellem, hvad dyr er, eller hvad under er, og det, som Levestrods gør, det ved underlig, det jeg har kaldt det ved underlig, han kalder det ikke, det har han kaldt nogen, men at det ved underlig, at jeg forstande, altså det der, vi undres ved, og gerne vil vide mere om, at det er jo lige så tilgængeligt igennem naturvidenskablige metoder, kåning, disikering, og så videre, som det er samfundsvidenskablige teologiske, eller filosofiske metoder. Og denne her, det som han ser som en stor skældne mellem dem, det er ude de primitiver også, synes jeg er jo en, der er blevet opløst, vi er jo, vi, mener jeg også, det antropocene tildeler jo i høj grad, i høj grad, synes jeg, også en form for animisme, altså, verden er blevet mere exotisk, fordi den er blevet mindre genkendelig, at der introduceres i hele det her med det antropocene, synes jeg, en form for nye animismen, jeg ikke næst siger det, jeg er stjulle fra, jeg hedder han en, der hedder Vivias de Kastor, det behøver jeg jo ikke at vide. Det er det, jeg vil prøve at fortælle om, hvordan de antropocene genintroducerer, det ved underlig, det animistiske på nogle måder, som måske ikke er forventelige. Her kommer fablet, den handler om selvvandskrokodiller i Parkour. Sammen, Anna Ting, har jeg i de sidste et par år interesseret mig for de her krokodiller, og mere bestemt for de her selvvandskrokodiller, og mere bestemt for de selvvandskrokodiller, som angriber og spiser, driber, mennesker. Selvvandskrokodiller er den største, nulevne art af krokodiller, og det er også deres skin som samtidigt, det mest værdifulde. Siden 2014 er vi taget ud til den her del af Indonesian, det hedder Parkour, i den østelige del, blandt andet for at tale med folk om krokodiller, især om de krokodiller, der angriber mennesker. Det her er Talina og Markus. En dag fra cirka 8 år siden havde de været ude at plante kasava og kokosnødder i deres havet, deres havet ligger på grænsen til sådan en mangrovesum, og på vej hjem det om eftermiddagen, så forslår Markus, at de lige stopper ved mangrovesum, hans kant, og leder efter snejle, så de har noget at tage med hjem til middagsmad. Talina gider ikke rigtig, men hun lader sig overtale, og efter de har samlet snejle et stykke tid, snejlene finder man ved, og har bare til at så mærke, at man skår i vand, og så mærker man, og der var en del segment til snejle op. Så vil hun lige, det får hun måde at føde, og hun vil lige, hvad sine føder efter de har samlet snejle nok til at få noget at spise, så de kunne tage hjem. Og da hun gør det, så griber en krokodille pludselig fat i hendes ben, og begynder at trække hende ud. Hun råber op, og Markus kommer løbende, og holder fast i hende, og så kan man se ham og krokodille med Atalina i midten. Indtil kødet på hendes læge, begynder at løsne sig, og alt håber at synes ud. Pludselig hører Markus, og Atalina så en ful ind i skoven, og fulen den råber, skrie, du skal bare skrie op, og det gør han så, Markus. Han skrier i vildens sky, og krokodille slipper, og Atalina bliver redet, og hun kommer på klinik, og han kommer i stock nu, men det er som om den her episode, det mærkelig, der skete her, har bundet de to sammen, de normalt ægtefæller i Indonesien, ikke særligt hende givende over for en anden, de altså mega hende givende over for en anden, de har to, men samtidig under de så også over, når man spørger dem, og tror jeg også for sig selv, når man ikke er der, hvad det egentlig var der skete, fordi hvad var det for en ful, og Markus bor begge to i en del af verden, hvor dyr og mennesker altid har kunne indgå tætte relationer med hinanden. Antropologer kalder det her animisme, det er jo det, jeg kalder animisme før, altså mennesker og under, kan optrede som dyr i dyrerformer, og i den her form kan de her dyr både beskytte og angribe andre mennesker, og dyr kan man sige, det er tæt forbundet til magi, til troldom og til beskyttelse, og fulen er en slags animistisk beskytter, og det er jo bestemt mulighed, fordi alle familier har beskytter under en eller anden slags, men de her mennesker er også kristne, og det er en moralskandale, at snakke alt for højt om sådan noget, så det lyder de være med. Men hvis fulen var et mysterie, så var krokodilen et endnu større mysterie, for i den her del af verden angriber krokodiler ikke mennesker. For 6.000 år siden tegnede forfædderne til Ataline og Markus billeder af krokodiler i hulerne i området her, og da franske opdalesesrejelsene besøgte området i starten af 1800-tallet, så fandt de krokodilerne, der skoede ud på masterne, der skoede også sådan tre figurer og krokodiler ud på masterne af folks Outrigger kanor. Vi tjekker i fint tiden her. Og stadigvæk i dag, der skoede på billedet til højere, så bruger folk krokodiler, som beskytter under. Animismet betyder ikke, at man tror, at dyr og mennesker er det samme. Det betyder, at der er sådan en mellemartslig relation, som giver et slags handlerum i forskellen mellem mennesker og dyr. Krokodiler er blandt de dyrarter, som forfædderne enten kan besætte tabule i, på samme måde som forfædderne tabule i mennesker eller i 30 figurer. Og de her forfædder, figurer og krokodiler under er noget, som man giver mad, man giver en betel ned og tobak, for at de kan beskytte ind til gengæld, mod andre farlige dyr. Det er også muligt, at krokodiler kan blive besat af farlige under, så krokodilen kan både være en skøtson, og det kan også være en farlige on. Og det var bestemme mulighed her. Men det var en mulighed, som de afvist, fordi krokodiler gør ikke den slags, indtil for 10 år siden, var alle ind i om, havde krokodiler ikke angrebet mennesker. Men så, i de sidste, var der gået 18 år siden da, siden år 2000 har der været 6 dødelige angrebet udover det angrebet på at taline det, som hun overlevde og et angrebet på en anden mand, også markerede med grøn der, så har der været 6 dødelige angrebet i det her område. Og det er et lille område, der er måske 45.000 beboere i det her, så 6 virker ret voldsomt. Og det her område er ikke det eneste Indonesian, der bøgler med krokodileproblemer siden, og 2000 er Indonesian faktisk stille an i verden, der har flest dødelige angrebet af krokodiler på mennesker. Og det især salvandskrokodiler. Da 24 kende arder af krokodiler, alligator og det der hedder gavialer, 4 af dem, det er dem, jeg har stradet under, hvis I kan se dem, 4 af dem lever i Indonesian, og en af dem er salvandskrokodilen, det er den i den sidste understrad i Grønnefeldt der. Især ind i den bucht, hvor at talinebore har angrebne haft store betydning. Ingen tål længere at døkke i vandet efter fisk eller søbhølser, som ellers var den store intekskilde. Og folk som at taline og Markus, de kigger med sådan lidt på de folk, der bor udenfor mangroveområdet her, ude på de små koraløre udfordrende, dem, der er markerede med blot her. Hvordan kan det være, at os, der er markerede med rødt her, de mariatalende folk bliver overfallet krokodiler, mens alle de biagtalende folk, der bor ude på øerne, ikke gør? Det er mega snød, synes folk ind i bukten, fordi de var indtil fornyelig, de politisk dominerende. Men så skete der noget i området, der kom nemlig turister til området. Og turister kan ikke lide mangrovesumme, de elsker hvide koral og sandører, og de gode derfor især hos de biagtalende, ikke hos at taline og Markus, og der slags, men ude på de små øre, for at kigge på, hvad hedder det, partiesfugle, og for at kigge på de her fantastiske kalstinsformationer, som ørene tit har. Der kommer ca. 20.000 væslige dykkerturister især til området, og de gør det, fordi det her område er blevet erklæret det mest biodivers marine habitat i verden. Der er optaget 90 nye arter, og det er et sted som, hvis man er scuba diver, det er de 10 steder i verden, man skal se, end man dør. Så det her sted er et fantastisk sted, som egentlig har modstået den globale opvarmelsomælderserant koraller i det meste af verden. Det er altså ikke et parties for alle, fordi mens de her biakfolk høster alle indtægterne fra touristerne, så sidder de ind i bubben og bøvler med deres krokodiller. Hvorfor er det, at de får alle krokodillerangrebne? Atalina selv mistænker sin søster, fordi hun og søsteren har haft problemer omkring et fælles stykke land, som de avede fællesskab for deres fællesskab. Men de kunne ikke blive enige om, hvem der kunne få lov at dyrke det. Og det er en velkant ting, at søsteren kunne sagtens have rydet en troldmand til at besætte den krokodiller, så overfælde Atalina. Det er et kendt fenomen. Og det her med, at krokodiller ligesom kan blive besat af mennesker under og så overfælde andre, bliver understødt af Folkens naturbeskrivelser. Den måde, de har set, hvordan krokodiller er gære, de siger, når krokodiller overfælder folk og laver det der frygtede death roll, kender I godt. Så holder de om dem, ligesom om man holdt folk i en omfavnelse. Når de så har drat mennesket, så siger de, at krokodilen placerer offerede på ryggen, ligesom folk herudgør, når de tager afgrødder med ham fra marken i deres flettede kode på ryggen. Og så putter krokodilen, hvad hedder det, offerede end under en, en træstarm eller et eller andet, hvor krokodilen så lagt offerede læg ind til det rådne, nok til at kunne spise. Og det er lidt, ligesom man i den her del af verden putter sin mad ind i madskabet. Så der er noget unhejmlig, noget et eller andet, ligesom mellem de krokodiller, når de angriber mennesker, og så mennesker selv. Og jeg ved godt, det giver både gode meninger, så lyder det altså lidt underligt, selvfølgeligt. Men gør det, fordi i de sidste fem år eller et eller andet, er biologer blevet meget mere opmærksom på, hvor meget krokodiller faktisk ligner mennesker. Krokodiller er intelligente dyr, de er, vi sætter sig ofte kollektivt, det har man ikke vist før, og de er også redskabsbrugere. Visse krokodillerarter, som mockere her fra Indien, og også nogle algatorer, har vist, at de i fuldens yndelsesong placer grene på hovedet, og så ligger de og venter på, at fulene kommer ned for at tage grenene til deres redder og spise dem. Det vil sige, krokodiller har empati, folks, ikke helt, hvor de kan. De er omsorgsfulde forældre, og de regulerer temperaturen i redden ved at tage bladere på, og med den temperaturendring, som de laver, bestemmer de kønnet på krokodillerungerne, når de kommer ud. Og når de er klar til at blive klække, kommunikerer ungerne med deres forældre, og nu er de klar, fordi så skal redden nemlig åbnes, så krokodillerne kan komme ud og komme i vandet. Man kan sige, at den her problemet med krokodiller, og hvad den var, og hvorfor den overfalt, er egentlig både for biologer, og for at tage læner af Markus, lige så meget problemet om, hvad det sociale er. Det er mye sted om det sociale. Hvem er sociale med hvem, og hvorfor? Jeg skal lige tjekke med tiden her, Tobias. Jeg har 2, 3, 4, 4 minutter tilbage. Det er godt. I lang tid gav det gode mening, hvorfor det var folk ind i bogten, der blev angrebet, og ikke de her biaktalen ude på de små øger herude. Men så skete der noget. I 2016 blev den første krokodillerangrebet udenfor bogten registreret, og det var ikke et angrebet på hvem som helst. Det var en russisk dykkertourist, som havde været ude at snorkele, og som var blevet angrebet, og spist af en krokodille. Hans liv blev flere hjem, og blev begravet, og i mellemtiden så holdt turistindustrien i det her område, været for at se om dykkertouristerne stadigvæk vil komme. Andre ting er jeg, at vi tog ud til den landsby, hvor russeren var blevet angrebet, og spist for at finde ud af, hvad der var sket, og det er et af mine sidste slides. Her var der forskellige håndlinger. Nogen sagde, at det var naboen, som havde bestilt krokodilen, let, ligesom at taleine, at det var en troldomsk krokodil. Andre, som for eksempel Haskia, det var ham, der eget det homestabe, hvor russeren havde boet. Han sagde, at russeren var taget ud for at snorkele, på et sted, hvor der før havde været en landsby, og at hans virkelig formål med at snorkele i det område, var, at han ville stjæle nogle antiket talerkner, som var sunket til bunds, og magisk beskyttet område, dem ville han selv hjemme i Russland, til en høj pris. Så det var forfædderne, de der bor, forfædderne, der bor i det her område, de klasser, krokodil-drakter, og havde overfaldet ham. Fordi i det her område spekulerer alle helsiden på, hvorfor pocker er det, at Vesterlændingen kommer for at døk her, hvad de leder efter? Altså, det kan ikke bare være for at kigge på fisk. Hvor interessant kan det være? Hvorfor bliver de her i ugevis? Og døkker, døkker, døkker morgen, midte og aften. De må da være på jakt efter noget, fordi, in the first place, hvordan har de alle de penge? Altså, hvis folk ikke er på jakt, for efter penge hele tiden, hvordan bliver de så rige? Det her område er gennemsyret, og sådan nogle forestillinger om, at vi er rige, fordi vi har taget noget fra dem. Og det her, hvad kan man sige bare, var bare en version af det. Da Russeren levede, talte han hver en, engelsk eller indonesisk, og jeg fatter ikke, hvordan han begik sig derude. Men efter han døde, så begyndte hans ond at umstere i den hylde, hvor han havde boet. Og her skal jeg, som ej i det her homestag, hvad han ville, og Russeren ville, altså ondenvildning. Og det var heldigt, fordi efter han var død, kunne Russeren pludselig flydende biak. Og de begyndte så at kommunikere nu, så var Heskia slet ikke med sin korne mere. Han så kun, der folk kunne holde lange samtaler med Russeren. Det her er graven. Det er stadig, hvor den russiske ond, er blevet begravet, hvor fra den hele tiden, kommer tilbage for at snakke med i området. I tænker sig, at det er en meget fin historie, men hvad Pucker har det med mig at gøre? Det er her, det andet på scenet kommer ind. For at ikke netop, det var det, jeg påstod jo, en tid, hvor Naturvindskaben fortæller os, at det er på tide, vi opløser grænsen, er vi nødt til at opløse grænsen mellem, hvad der er dyreverden, og hvad der er menneskeverden, hvad der er kulturligt, og hvad der er naturligt. Det er den sidste 200 år. Ups. I dyrefabeltog, den efter pausen. For jeg ved for. Velkommen tilbage. Jeg skal nok sørge for, at I kommer afsted. Kvart over 6. Det er dig, der ikke stokket af. Hvis du i frustration over all min snak om magi, har brugt pausen på at google noget virkeligt, noget rigtigt om krokodiller i parkour, så er du sentynligt stødt på det her. I juli måned, midt, altså juli måned i år, og i år er jo, hvis I ikke visste, det varmeste El Ninja over nogen sine. Der var det her en stor nyhed. Det, der var sket, ser nyhedsmedjernes, det var, at en gruppe landsbygdbeboer i parkour lige uden for Sårdon, havde angrebet og drept 300 krokodiller, som havde på, at en af landsbygdbeboerne var blevet overfaldet og spist af en krokodille. Nyheden gik verden rundt, og farvelsen var enorm, altså farvelsen over, at folk kunne finde på at slå så mange krokodiller hjælp. Og i den her BBC-version af nyheden bliver dyrene beskrevet som dyr, der levede i a sanctuary i et dyre reservat. Ja, skulle heller vise til Indonesian i august, så jeg bestemte mig for at tage ud og finde ud af, hvad der var sket egentlig. Jeg fandt det var ikke 300 krokodiller, der blev drept i et dyre reservat, men jeg fandt en krokodillefarm med en transmigrationslejre. Og jeg lige nødt til at fortælle, hvad en transmigrationslejre er. Fra 1979 til 2015 var en central del af den indonesiske nationale politik, at udflytte millioner af mennesker fra de tætbefolkede øver på Java, ude til de mindre befolkede øver på Sumatra, Kalimantan og Papua også. På Papua indtil det blev stoppet, at siden president blev over en million mennesker flyttet ud til Papua, og de kom jo især fra Java, og de blev flyttet ud som et nationalprojekt. Meningen var, at de skulle udvikle civilisere og homogenisere landet, sådan at man slapp for separatistbevægelser og sådan noget. Siden 1969, hvor Papua blev givet tilbage til Indonesien i en udemokratisk, mudderet og kludderet process, styret FN faktisk, så har Papua den der del af Papua, der ligger der den gul del ved en del af Indonesien. Ideen var altså at skabe så den national civilisation, men virkeligheden var til den anden. Kæmpe stor områder af regnskab blev fællet, de transmigranter, der blev flyttet ud fra Java og Bali, og de andre steder lever stortidig fattigt om alle sammen, fordi de blev transporteret ud til steder, som de ikke havde nogen jordisk forståelse for, og kunne kultivere på nogen ordentlig måde. Det var hele andre områden, de var vant til på Java. Det skabte tit konflikter mellem de javaniske transmigranter, og så de lokale, hvis landet blev exproprieret til de her projekter. Det var i en af de her trystesløse transmigrationsleger, at det overfaldede på de 300 krokodiller, og på den mand skete. Og det var en återfårig mand. Han var javaniser, han hed Sogito, som havde været i gang med juli måned, at høste græs til sin ko. Og i forsøget på at høste det bedste græs, så havde han kravlet over hegnet ind til den lokale krokodillefarm. Og her var han angrebet og overfaldet af en stor salvands krokodilles, en stor hand. Der havde flere år i det her område at være protester mod denne her farm, fordi den var så dårlig inhegnet, at når det regnede og det område blev overspørget med sådan et lavetlægende sommerområde, så kunne krokodillerne spørgme hen over hegnet, og så lå de og sålle sig på vejen her, hvor børnene, den vej, som børnene skulle bruge for at komme i skole, og det var rimelig udtrykkeskabne. Men hvor kommer den her krokodillefarm så fra? Jo, farming and arranging of krokodiller startede i 1940'erne, som et direkte resultat af CITES, det er en international fredningsaftale, som prøver at regulere handling med produkter fra villedyre og planter et forsøg på, under at stoppe en illegal handling med de her produkter. Baggrunden har jo været, at op igennem 60'erne og 70'erne, var den jakten på de her villedyre, så stor, at mange villedyre var truet i kænderhistorien, og for krokodiller var markedet juicerskin, som blev jagede og drept af mange lokale, fordi det var en god indtægskilde. Mange af Taline og Markus, de mennesker i mødtførpausen, mange af deres familie medlemmer var faktisk krokodillerjærer i 80'erne og 80'erne, og de her skin blev så sold via forskellige mellemænden til de store markeder, og det store marked for krokodilleskin var jo det italianske marked, og så markedet i Paris, som lavede dyr, sko og tasker krokodilleskin. Det var en verden af i går, og nu kender vi en verden, hvor de her ting er regulerede, og det er i særebrunne af CITES, hvor krokodilleskin kun kan handles, hvis de har et certificat. Og et certificat er opstået ude fra det, der hedder CITES-2-aftalen. Den tiltroede i 80'erne, hvor blandt andet Indonesien over Australien og et par enkelt og andre lande fik lov til at farme krokodiller, og i den var, hvis vi nu etablerer farme for krokodiller, så vil, som kan opdrettes og skinnet kan selles på legalvis, så under minæreve jo markedet for illegal jakt og handel. Og det var sådan set en succes. I 1987 åbnede en krokodilefarm i Sordong, som var finanseret af FAO, som af FNs Fødvarer og Landbrugsorganisation, i det forsøg, at de etablerer sådan en laboratoriefarm og en eksperimentelfarm, hvor de eksperimenterede med, hvordan man kunne optimere opdrettet af krokodiller, sådan, at man kunne gøre det her marked med opdrettet skinn til et rentabel marked. Og det blev faktisk så stor en succes, at flere andre krokodilefarmer i området åbner sig, og at jakten stået set stoppet i 90'erne, og det er jo en god ting. I 1900'erne, i starten af 2000'erne, var succesen så udbredt, at FAO, FAO, bestemte, at nu lukket de den her eksperimentelfarm, og de krokodiller, der var tilbage på farmen, blev sålt til en privat krokodilefarm. Hvilken? Den her i transmigationslejren. Så jeg skal lige sige, at den her krokodilefarm her, den hedder Mitralistati Abadi, og det betyder evig bæredygtige partner. Det er et rimeligt dårlig navn til en krokodilefarm, som ingen kan finde ud af at sætte ordentlig hegn op. Men pointen ironien kan man sige, det er, at denne her mand, Sugito, sansyniviske spist, overfallet og spist, er en FAO finansieret, en FN finansieret, organiseret og støttet sponsoreret krokodile. Og at den, men sige, det hevndrap på de 300 krokodiller, slægge var et hevndrap på en gruppe fredede krokodiller, som vi fik indtrykket af i medierne. Det var en meget mere kompleks historie. Det var ikke en historie om stakkelskrokodiller, som levede vildt i naturen, som er blevet drept her. Tværdig mod var det en historie om et urimligt, godt nok et overgreb, men et overgreb på krokodiller, som bliver opdrettet som burhøns i cementkar, som de her på urimlige vis, synes jeg, midt i en transmigrationslejre, hvor folk fra Java lever under urimlige vildkor i et sumpet område, fyllet med krokodiller, uanslåbet fra farmen, og som til gengæld har flyttet den lokale, papuanske befolkning i det her tilfælde, de møgtalende folk som Alfinus og hans kone Susanna her, er flyttet væk. Susanna bruger nu sin tid på at dyrke citrontræer til en lokal rige transmigrant, mens Alfinus bruger sin tid på at blive fuld på javanæsisk grisvind. Vi lever i en tid, synes jeg, i det Anthropocene. Det er en tid fyldt med gode intentioner, og fredning af krokodiller er jo en god intention, og et godt formål, men det er et formål som har utilsigtet urimlige vildkor for at skabe en masse urimlige og utilsigtet vildkor for en lang række forskellige slags mennesker og en lang række forskellige slags dyr selv i den bedste hensigt. Nu kan vi sammen lidt op på overgræbende, eller hvad hedder overfældende, krokodillerangrebne ude i bukten, fordi det var jo på grund af, at jakten stoppede i 90'erne på grund af de der opdrættede farmet, der opdrættede krokodiller. Det var på grund af, at jakten stoppede. Det gjorde den jo, fordi bunden gik ud af markedet på ilegale skinn, og så havde Atalina og Markus og deres familiemedlemmer ingen grund til at gå på jakt efter krokodiller længere. Det skete i fjerserne, og siden fjerserne har krokodillerne og så kunne leve og voksre store, en selvvandskrokodille bliver kønnsmoden efter cirka 16 år, når den er blevet cirka 3 meter. Så er den en krokodille som den her er måske i 4,5 meter eller noget af den retning, og det er jo klart, krokodiller er enormt god til at formere sig, de voksrer støt, når de ikke bliver jæget, og derfor kan man sige, er krokodillerne i det her område nu store nok og mange nok, til at kunne begynde at spise mennesker. Jeg ved ikke om du er enig, men jeg synes da, at fagopdrattet menneskerne, krokodiller og forfærdere krokodiller, som er enablet af globale fredningstiltag, er illustrative eksempler på nogle af de utilsigtede, mellemartslige og utrykskabne konsekvenser, som det entreposerende også indebærer. Det er jo det, jeg prøveder at tale til i starten. Det her er sådan et historisk diagram over naturen. Det kan man sige, det er et diagram over naturens udbredelse, altså om hvordan vi går fra naturlige økostemer til mere og mere landbrug, og så videre, og pilen den markerer, det man kalder the Great Acceleration, det er den store eksplosion af indvinding af land, af industrialisering, uorganisering, og skete efter anden verdenskrig. Og det er jo den, som kan man sige, har bragt os til det entreposerende. Men der er en anden lille, underlig slags land, en ny slags land, det er det her Protected and Recreational Areas, det er jo de landområder, der bliver fredet. De første fredningstiltag, skete faktisk i kulinitiden i Søderføgka, men den store, det store ikon for fredningsbevægelsen, er Theodore Roosevelt, den her American Antiquities Act i 1906 skabte en hel masse fredetatorie i hele USA, og det har også udbredt sig til resten af verden, så frede arealer er jo nu noget, vi kender, og den del af par på, hvor Krokodilen lever, er jo præcis sådan et. Man kan jo sige, at det opleg, jeg har givet jer nu, det er jo et lille slags historie fra det her hjørne, og vi tænker jo ikke tit på frede områder, som menneskeskabte områder, fordi vi tror, jeg godt kan lide ideen om, at frede områder er uberørt natur, men det er de jo ikke, uberørt natur er en sækker i det her område, eller i den her tid ikke, altså den politiske beslutning, og frede et område, har jo også en masse konsekvenser, som rækker ud over det frede område, en lov om, ikke at gøre noget, har faktisk også mellemartslige konsekvenser, og de krokodile angreb, jeg nu har taget om, er jo kan man sige en slags konsekvens af en fredningspolitik, som ingen tilsigtede, men som alligevel har stor betydning, fordi mennesker, der nu skal leve med dem, vil sige, vel, så kunne man jo godt sige, at jeg har fortalt jer en indonesisk version af en historie, vi faktisk ret godt kender, en historie om udrydelse, fredning, og utilsigtet genkom, som skaber en hel masse problemer, en masse politisk strid, Ulvan blev skudt, den sidste ulve blev skudt på kongelig befaling i 1813, og siden, har vi jo levet i en tid med fredning, og med utilsigtet genkomst, hvor natur- og kulturhistoriet bliver væklet ind i hinanden på nogle interessante måder, altså varerulver, lille rødhætter, og ulvan, og en masse af de her, de her kulturelle drivgårds, vi nu har er jo med til, det er jo det, der informerer frygten, den naturlige frygt for ulve, og jeg synes, at animismen er enormt bygget ind i vores forståelse af ulve, Thomas Hoppes, en af de store politiske teoretikere fra, jeg tror det er fra 1600-tallet, havde den her meget berømte sætning, at mennesket er en ulve mod mennesket, det er jo en sætning, som er bygget ind i vores forståelse af, hvad politik er, hvis der ikke er en social kontrakt, som binder, begrænser den dyriske natur, som vi er, så går det af pommeren til, det er jo hele begrundelsen for at have en stat, og så videre, det er jo en ide om, at hvis staten ikke er der, så går det af pommeren til, se bare, amerikanske film om, hvad der sker, når staten kollapser efter atomkringen, så blev vi altså om en åbenbart kanibaler, så blev vi altså om ulve mod hinanden, hvis I har set walking dead, så kan vi i hvad mener. Ulve er jo blevet indrullet i en helt masse forskellige diskurser, kommenteret i en helt masse politisk spidsbordsmål, som jo deler en masse forskellige mennesker, både regionalt, der er jo den her interessante forskel mellem, om man synes ulve er en god ide, at det er meget afhængig af, om man bor i Jylland, eller om man bor i en af de store byer, hvis man bor i en af de store byer, som vi gør, synes man ulve er en god ting, hvis man bor på landet, synes man ikke det er. I sære den del af landet ved ulven er, ikke? Jeg bor i byen, jeg synes selvfølgelig, jeg går ind for ulve, men jeg er også antal på lov, jeg vil gerne insistere på, at jeg også nødt til at talve overligt de mennesker, der er bange for ulve. I Aver har vi arbejdet i Brande, et af de steder, hvor der er ulve, som deler et projekt om brunkhul, det er lige meget, men der er man faktisk holdt op med, at sætte børn ud i børnevogn, når det skal sove til midt af i en beratighed, ikke i beratighed, frygt for at de bliver spist af ulve. Man kan være enig eller uenig med, om det er en fornuftig ting, men verden har faktisk ændret sig i Brande efter ulven er kommet, ikke? Og det er jo den der, synes jeg, indsigt i, at den måde, hvor på kulturhistorie og naturfandringen vækler sig ind i hinanden i alle deler af verden, ikke? Bare i par på, om man også her, som jeg synes, min ide om, eller min fortælling om krokodiler handler om. Hvis I spørger mig, hvad er det mest og hyggeligt dyr i det Anthropocene er, så er det faktisk verken ulven eller krokodilen, så er det kyllingen. Der er på et hver givet tidspunkt 20 milliarder kyllinger i de industrielle stalle i verden. Der er så mange, at kyllingen er måske signaturdyret i for vårt tid. Det er fra for at overtage vores ståelse af, hvad ful er, og det er lidt i den her plakat, den er fra Australien. You got your speed chickens, you got your swoopy chickens, you got your park chickens, men det er jo det med verdens steotype. Hvad er prototypen på en ful og når der er så mange, hvad vi hedder det, kyllinger, så synes jeg, der er et eller andet unheimelig, et eller andet uhyggeligt over så mange. Egen kylling er et sødt dyr, men på et helt måde bliver der i verden lavet 60 milliarder kyllinger. Det er jo fordi kyllinger laver ikke så længe, så på et værd at give et tidspunkt er der 20, men når man så ser hen og over, så er det altså 60 milliarder kyllinger, der bliver produceret i verden. Jeg synes, det er monstrøst. Og ikke fordi jeg er imod kyllinger, jeg vil heller spise kyllinger, jeg vil spise svin eller oks, jeg kan ikke. Så den er jo vikle ind i det her, men der er så mange kyllinger i verden nu, at kyllinger er, hvis man kigger på de øvre jordlag, så er kyllinget ben, så når archéologer skal grave ned i vores tid, så vil de tro at det var kyllinger, der dominerede verden, fordi der er kyllinger overalt. Det her synes jeg ikke gør kyllingen mere skræmende end krokodiller. Der er med andre ord nogle sammenhænger, altså imellem, hvad vi gør et sted og hvad vi gør et andet sted. Fordi, til eksempel, i de sidste 40 år er der forsvundet 40% af alle vilde dyr. Jeg taler ikke om dyrater, men så teller hvor mange dyrer der er i verden, så 40% er dem forsvundet. Det godt være, der er mange dyrater tilbage, men der er færre individer af hver dyrart. Det er i den samme tid at 40% af alle landjor på jorden nu opdyrket, enten med jord, med landbrug eller med sådan noget intensivt skåplantage. Der er en sammenhæng mellem de her to fenomener, de hænger jo sammen. Vi taler meget om arturrydelse, men hvis man kigger på, hvordan den nedgang af dyr er foregået, så er den meget udjængd fordelt i Sydamerika, af 49% af alle dyr er forsvundet i de sidste 40 år. Hvis den er 50, så er der kun 10% tilbage. I Syderstation, det er hvor krudelighistorien er kommet fra, uden 64%. Det bliver så opvaret af, at den nedgangslet ikke er så stor hos os i de sidste 40 år. Vi har ikke så mange til at starte med, så derfor er nedgangen heller ikke så stor. Men det angst på scene, kan man sige, er patchy. Det er kludetabbe. Og krokodillerne er et udtryk for det her patchiness. Fordi på den ene side går det faktisk godt med selvvandskrokodillerne. Der er mange arter, det ikke går så godt for, men selvvandskrokodillinen går det faktisk godt med selvvandskrokodillerne. Det er fordi, det går godt for den i Papua, i Indonesia og i Australien. Men den er forsvundet, selvvandskrokodillene er forsvundet fra den udryd fra Filippinerne, fra Thailand, fra Laos, fra Vietnam, fra Cambodia, fra Kina. Der var der for ikke så lang tid siden selvvandskrokodiller, al de der steder. Så man kan godt sige, det går godt, men det er fordi, vi har lavet de her når verden er patchy, det er et kludetab, og det er den jo på tre måder, økologisk, socioekonomisk og ontologisk. Jeg tror godt, jeg kan opvise, om de to første, selvfølgelig er den allskeldt forskellige steder, og socioekonomisk er verden også forskellige i den rige, og den fattige del af verden. Og min historie om fra Papua var faktisk på en historie om at fortælle om, hvordan patchy økologiske relationer spiller ind med patchy socio- økonomisk relationer. Men jeg har også prøvet at opvise om, at verden er patchy ontologisk. Altså, at der er en sammenhæng i mellem, hvordan vi forstår verden politisk osv. Altså, at vi ikke forstår verden på samme måde, og verden faktisk ikke er på samme måde af alle steder. Jeg vil nu fortælle jer noget om global opvarmning og om hekserie, men jeg tror, jeg har faktisk springet over, fordi jeg vil gå tilbage til, min enlig point med det her. Det er, at global opvarmning, synes jeg, er interessant og sammenligelig med de her krokodiller, fordi global opvarmning er en sammanning af det moralske, og det politiske, og det økologiske, lidt ligesom krokodiller er. De her mennesker, som i Indonesian bliver overfallet af krokodiller i deres egen forståelse, fordi der er søskende af surpuppen, eller naboen er, eller forfædderne er, de kan man sige blandt et økologisk, et miljømæssigt fenomen, der er blevet flere krokodiller, fordi der er kajakpuppen, sammen med et moralsk problem. Hvorfor lige mig, hvorfor lige nu? Global opvarmning via Hevet er på samme måde et fenomen, som både er økologisk, miljømæssigt, politisk, moralsk, den franske filosof, Bruno Latour siger, at alle data, alle tal om global opvarmning, er på en gang objektive og moralske. Det er ligesom, hvis man er på en bus, og så kigger man på, man ser en mand, der ved at sætte sig ovenpå en baby, som ligger på et sæde, og så vil man måske sige, der ligger en baby, og man kan jo sige, det er objektivitet rigtigt, der ligger en baby, men det er jo ikke det, man mener, man mener, der ligger en baby, men det er jo ikke at skære dig. Så vi skal lære at forstå, hvordan fenomener, både er objektivt sound, og morals, politiske fenomener, det er jo det, global opvarmning er. Alle de rapporter, vi får om global opvarmning er jo på en gang objektive og moralske dilemmae, og det er den her sammenelanding, af hvad politik, moral, økologi er, som jeg synes er så vigtig, og som fordrer faktisk, at vi er nødt til at finde på samarbejder, hvor folk der forstår sig på det økologiske, altså det miljømæssige, der forstår sig på det socioøkonomiske, og som forstår sig på det ontologiske, skal finde nogle måder at arbejde sammen med, og det er det, jeg synes, jeg er heldig nok til at have været i det her projekt, hvor jeg synes, vi har fundet en tværfavlige samarbejdsform, som har forsøgt at kultiverer det vidunderlige, det her med, at det er okay at undre sig, og at kunne undre sig ved andres indsigt, og kunne bruge deres mature til at forstå også det vidunderlige hos én selv. Jeg kunne ikke forstå de her krokodiler uden at kende noget til fældtbiologiske indsikter i, hvordan krokodiler organiserer sig og forstår og relaterer sig selv til deres børn, eller deres unger, eller til indonesisk historie, eller til parkoanske idéer om, hvad forfæder gør eller ikke gør. Jeg synes, alle slags indsikter er nødvendige, og i stedet for at se de her parkoanske animister som noget underligt, så synes jeg, vi er lidt i både med dem, fordi global opvarmning eller ulve i Danmark er den her slags fenomen, og det er det, anthropologer kalder total sociale fenomener, altså fenomener, som på en gang er miljømæssig politiske, historiske, moraliske, og også religiøse. Det her med, hvorfor lige i maj, hvorfor spidskrokodilen lige i maj nu, er jo lidt det samme, synes jeg, af en historisk bevidstighed, som de her mennesker lever i, som ikke er så anderledes fra vores situation, når vi ved, at vores udlængere CO2 vil først have største effekt i vores børnebørnstid. Vi er jo de forfæder, kan man sige, som nu varter. Vi, alle vores moraliske handlinger nu, på en måde, synes jeg, er sammenlignelig med den måde, som hvis man tror på underindonation, er nødt til at forholde sig til krokodiler, både som, hvad hedder det, miljømæssige nabuer, men også som moraliske fenomener, hvorfor lige i maj, hvorfor lige nu. Tak fordi I kom, og ha en god aften.