 Старопланийски легенди от Иордан Йовков Записано за LibriVox. Всички записи на LibriVox са обществено достояние. Заповече информация по сетете LibriVox.org. Шибил Радка на порти стоеше. Отдолу идем Остафа. Народна песен Шибил Страшният хайдутин, когато за птиете и кърсер дари търсиха под дърво и камък, слизаше от планината и отиваше да се предаде. Утретта е вест, ще ще да се разчуе на всякъде, кои ще ще да е повярва. Шибил малко се грежаше за това. Той бързаше и мисляше за друго. Мисляше си как преди месяц два, от високите върхове на сините камъни, където между гнездата на орлите беше и неговото хайдошко гнездо, той видя, че долу по пъти е и да джени. Не беше в хайдушките правила да се задяват жени, нито имаше място за жени в срцето на хайдутина, но Шибил беше погазил много закони и не знаеше вече, нито искаше да знае кое е грях и кое е не. Жени, тук сред джендемите, помисли си той, и това е добра плячка. И той стана не загрижа ни най-малко, на къде го влеча любопитство тумо. Хайдутите тръгнаха след него, засмяха се и зебите и млъснаха като на гладни вълци. Слязоха долу, минаха през гората, която още не беше се развила, и злязоха на пъти сред джендемите. Това място беше най-страшно. Тук пътят се вглубяваше на вътре в дола, извиваше се по едната и по другата страна, чертаяше две дъги, два обрача на капан, в което много хора бяха намерили смърта си. И както правиха и друг път, хайдутите припречеха пътия, изправиха се там страшни, бродя съли, наметнете с черни арнаоцки гугли у трупани суръжие. Жените се показаха на завоя и штомги видяха спряха се като в тръщени. После се втурнаха, едни на долу, други на горе и започнаха да бягат, но кръката им се подкусяваха и те само лъкътушаха на едно място като ударени птици. Прималели от страх, те паднаха на зимята и заплакаха. Хайдутите не се трогнаха, те дори неги и погледнаха. Тяхното внимания беше другъде. Една жена стоеше още на пътия, млада, хубава. И как беше применена? Синя дженфезена рокля е лече отален от лаз, пъстра Божий гробска престилка, сребърни пафти. В нашията и тежки нанизи, ред едриал тани, ред рубета и махмодии. Къде беше тръгнала тъйна труфена? На свадбали? Лут ли беше той бъща, който беше япуснал сама истия планини? Шибил пристъпи по-напред. Момата го гледаше спокойно и право в очите. Една отвесна черта беше се спряла между гайтанините и вежди, алините и усни по-тръп въха. Бреи, извикате и крехкете глас странно прозвуча сред плача на жените. Да се вървите по работата, че знаете ли се? Не вили е срам, какво искате от едни жени? При тие думиха идутите, които не снимаха очи от алтените на шия тъи, се спуснаха към нея и от далеч протегнаха жилистите си ръце. Шибил махна срака и ги спря. После се обърна и справи се на целия си ръзти от високо измери с очи момата. Какво бяло лице? И тънга в кръста, а полите и широки като на кукла. И какъв кураш? Очите му заблещаха весело, надуго насмях. Но порано от него момата беше се размяла с глас. Лицето и светна, стана похубава и сега можеше да се види, че очите и са сини и забите бели. Шибил е гледаше учуден. Какъв ще той дявол? Как стана всичко, нова, което от после се случи, шибил сам не можа да разбере. Жените са взеха и макар още плахи като кушути, надойдоха към него. Разведри се сякаш планината. Долу се зачуда шуми реката, в гората се обади птиче. Сам шибил беше седнал на един камък, усмихваше се, слушаше братвежите на момичето. Какво приказваше то? Един господ знае, доми, които не значат нищо, доми, които се забравят, но как свете хаучите и как беше приятно да е гледа човек. На страна, укрутени като по няко е чудо, хайдутите бяха насядали и спокойно пушеха. Тъти си велико кихайово, момиче, говораше шибил. Рада се казваш, че как те е пуснал в аштати и пременена, салтани, стия върви махмодии, а ще ги взема. Бре, ще ги вземеш, я да ми дадеш още, че ми са малко. Я виж? Извика тя като показваше с ръка. Я виж как ти се скъсал ръкава. Чакай, а ще го зашия. Шибил погледна ръката си сложена върху тапанджата на пушката. Червеното съкно наистина беше се скъсало. И преди той, да разбереш, шегували сетя или не, видя е тук у предсебе си. Виждаше маха на бялото и лице, червените юсни и когато го погледнеше, учите и го залива хасмека и сладка светлина. Осмихваше си и гугледаше диволито, прибираше с късание ръкава, в остата си держаше и гла и конец. Немърдай, сгалча го тя, започвам, и тури нещо в остата си, да не ти зашия и ума, бърем да го имаш. Засмяха си всички. Слушай, продължаваше рада, да се ужени, че е да има което е кърпи, да не ходиш такъв окъсан като... като къкъв, като циганин. Шибил се по намръщи. Жените плахо се спогледаха, да се ужени, каза Шибил, а мамумите не ме искат. Ба, ще ти искат, такъв ерген. Е, хайде, вземиме ти. Кой? Асли? През дол бягат църво с тяга. Что е то? Хайдутин. Не, не ми трябва. Хайдутин не искам. Шибил пак се намръщи. Рада срещно умолителните очи на жените и бързо реча да се поправи. Може, може, вземвам ти. Трябва само да питаш велико кихая, и като помълча малко тя прибави, и кърсър дари наморад бей. Готово. Виш ли как го заших? Казате и пос на ръкава. Да ме помниш, да гоносиш по-живо поздраво. Шибил е погледни и се засмя. Те поприказваха още, послъжените си тръкнаха и Шибил ги предрожи чак до там, дето се свършваше гората и започваше полето. Когато се случи това беше пролет. Тук там е само издолищата беше се раззеленила прясна букова шума, а по другите дървете имаше само пъпки. Шибил се връщаше в пленината и още се усмихваше. След него вървяха хайдутите, гледаха в земята и малчаха. Черен гарвън пролетя над тях и за грака. Лож знак. Шибил не забелязано хайдутите се събраха на купи и си зашушнаха нещо. Жена беше се изпрачила на пъти им. Хубава жена, а всичко това не предвещаваше нищо добро. Мина се още някоя време, стопли се повече. Съфнаха дивите сливи, разлистиха се крушите един ден, сред топлия въздух и сред слънцето, за кука куковица. Както беше обичай, Шибил започна да бро и за да види колко години ще живее, но после се замисли за възрастъс и има се стори, че е вече стар. Спомни си рада и се усмихна. Каква чудновата бърканица, мисляше се той, от жена, дете и дявол, и как всичко и прилича, каже нещо умно е, направи нещо хубаво е. И той виждаше те, както беше е видял, когато держаше иглата с конеца фостата си, гледаше го и се усмихваше. Не игла, помисли си, пак ще били въздъхна. Нож може да държете и фостата си и от той нож човек на драго сръц е би умрял. Так му в това време минаха торговци и хайдутите ги спряха. Исплашени прежелтели като Смин, те едва се крепяха върху седлата на конети си, чекаха да чуят какво ще рече Шибил. На Шибил не ги накара да отворят десагите си, ито потърси какво има в кемерите им. Отдалеч той отваря приказка, за той и за он, и споменава за велико кехая и най-после заговор в зарада. Хайдутите гледат в зимята и изгарят от срам. Шибил пушта торговците да си вървет, испраща ги до неи, да и високо им заръчва да носят много здраве на рада. Хайдутите вече не продумаха на Шибиля, ито смеяха да го погледнат в очите. И когато вечерта се прибраха в планината на върха сините камани, между орловите гнезда и Шибил си легна и заспа, те останаха около огъни и си приказваха. В планината си беше същата, обежащето им беше сигурно, и все пак те бяха неспокойни и плахо се углеждаха на около. Искрещи някъде лисица, сторим си, човек кашли, и спока някоя съчка, мислят, че иде някой. И те поблизо се навеждат един към друг, шепнаци гледат как Шибил се върти в саня си, как пъшка и приказва нещо. Тогава те станаха и се застягаха за път. Него обиха, но избягаха от него, както се бяга от чумов. Шибил остана сам. И тогава парите от царските хазни, които беше обирал, простените измъкнете от ръцете на живи и на умрели, златото и сереброто от черкви и монастири, всичкото и мане, което той беше натрупъл и беше скрил из пещери и хрелупи, всичко това потече в къщата на велико кихая. Се подаръци на рада. Скъпи подаръци за всяко много здраве от нея, но ето той получи хабер, който го замая. Рада го викаше да слезе в село. Баща им даваше благословията си, морад беймо прощаваше. Изнак, че думата му е вярна, кърсердар еднат мопращаше боже гробски бройници от кихлибар. Дълго време ще бил мисли, дали това не е примка, всичко, което имаше беше годал. Агората беше се разеленила вече цяла, на тежа и по тъмня, поляните се покриха с висока трева, цъв на Божурът, цъв на Иросенът, самодивското цвете. Из долиштата се понесе дъх на люляка и на липи. И когато фосоите проехтяре вът на Рогач, а в старата Кория загугаха гриви гълъби, корав се сторена ще биля камъкът, на който вече разлагаше главата си и тежка му се видя пушката. Той повече не можеше да тряе и тръгна за село. Когато потегли оцините камъни беше пладни, когато след за долу на пъти и се обърна назад, върховете на планината и кънарите по тях бяха се зачервили от зали за на слънцето. Но орлите още се виеха пред белите сипе и каменито стини на урвите. Тие орли, който бяха навикнали на леши, които часто пъти, кът снали на някоя скала ръвъха човешки мяса. Мръкваше се, в долиштата се спускаше синка в амагла, по баирите лазиха дълги сенки. Планината беше се сподаила, тиха, замислина, сякаш гледаше след чебиля и питаше, къде? Домачнемо на чебиля, съмнението като черви загри за срцето му, той седна на един камък и се замисли. И всичко пак прекара през ума си, всичко примисли. Когато повдигна очи, месяцът беше изгрял. Друг свяд виждаше пред себе, си шибил и друга беше станала планината. Ръстла на нашироко, мътна, изгладена като синя стена, загърната в бяло було. В черни сенки се сподайваха горите, от поляните идеше хлад и бяла мъгла пъплише по тях и се извиваше като змей. Някъде в мрака светваше светулка, написваше с огне на черта някакъв знак, някаква тайна дума и угасваше. А далбоко вдула нещо пееше. В реката ли беше това? Пееше тъй тихо, тъй хубаво. Шибил гледаше пред себе, си и мислише. Почите му като къс и желти жице си чупехала чите на месяца, изкряха и се сплитаха в някакъв смътен образ, който ту се яваваше, ту се изгубваше. Но шибил ясно виждаше две очи, които го гледат, една осмивка, която го мами. Той стана. Тръгна подиретези очи и тази осмивка е повече не се обърна назад. Три предпъзливи удара тихо пошепнато, а сам Мустафа. Вратата се отваря и той влиза в баштината си къща. На огнището го реше огън, сенки играя къпостените. По главите на пищовите на Шибиля, по паласките и пискиулите на волията моблясват от ръжения. Високи снажен, къщата сякаш беше тясна за него. Той срещ на очите на майка си и разбра всичката тревога, която е мъчаше. Мустафа каза тя, защо дойте? Ще идеш ли там? Ще ида. Ще идеш? Кога? Утре. Старата жена познаваше добресина си, знаеше, че излишно да настоява да го раздумва. Тя седна край огъня, обхвана сръцей колените си, потопилчи в земята и заради. Мустафа, от три дни саймените на кърсердара леят куршуми и точат ножовите си. Опитват ги с пръз, да видят, дали са остри, козам да спуснат върху тях, козама ще разсикат. И сучат мустаците си и гледат към нас. Мустафа, нещо лошо има да стане. Шибил се обърна и е погледна, но погледат му беше такъв, че тя не знаеш, дали той беше я чул и дали беше я разбрал. Тя се спотаи и не каза вече нищо. Ашибил се разпасваше и свалише от себе си пищови с позлатени дръжки, кулъкли и ножове, работени със сребро паласки. Всичко това, което за него беше вече тежко и непотребно бреме. Горе, на черковното кафене до растворения прозорец, сидят кърсердари на тморад Бей и велико кехая. Бей е те намръщен, молчи и замислено смуча, че бока си. Но велико кехая е весел, той ходи и стая търъзмята дъното на широките си шълвари, час по час вади от пъстре си купринен поез голям като топка часовник, поглежда го и пак го скрива. После потрива ръцей дума. Всичко е нарядено Бей е фенди, гледай си работата, вълка е в капана. На масата пред кърсердари на съсложени две кърпи, бяла и червена. Това со условните знаци за си мените скрити в посия. Ако бей е тръзвел от прозореца бялата кърпа, това значеше милост. Ако развееже червената, значеше смърт. И те чакат и поглежда към улицата. Никой не се вижда. На портата не е излязла рада, нито мустафа се вижда да иде. Вели коги хая не може да се стърпи и се завти че до къщи. Е? Пита Беят, когато той се връща. Всичко е наряд. Облякла се в най-хубавата си примяна, а але надлазен е лек Сине Джен Фезе на Рокля. Също тъй както беше се облякла, когато е пратихме в планината. И жена на Лие, гледа се в оглядалото, пише, веждите си и се смея. Какво ще се смея? Казва средито Беят. Не знае ли какво има да стане? Знае. Как да не знае? Ти казали всичко? Хм. Всичко не и казах. Можеше ли? Ама не. Всичко и казах. Всичко. Ефенди. Не бери грижа. Работата е наряд. Минава още час. Никой не иде. Вели коги хая тича пак към къщи. Бави се там сега повече и най-после се връща. Е? Пита Беят. Устави се сега пък друго. Плаче. Дохождало наявещи цъм айкамо. Аз да бях е сварил, ще аг да е наученея. Дохождало е фенди ми, кои знае какво е е набъбрала. Сега чупи ръцей и плаче. Не давам вика, ко съм да падне от главата му. Ще му пристана. Ще избягам с него в планината. Ах, жени, жени. Тъй са те. Не и се нарядих я. Ще излезе. Е и сега ще я видиш на портата. Кърсер Даринът глади бредата си ималчи. Сини кръгови отдим се огъват и вието коло главата му. Но ето. Рада стоеше на портата. Отдолу идеше мустафа. Кърсер Даринът и велико киха я тичат към прозолица. Крият се зад предето. Гледат са за тайн дъх. Мустафа върви посредата на улицата. Върху покриви. Върху овошки и грея слънци. Далеч, в дъното на улицата се виждат планините, където мустафа беше цар. Няма уражие по него. Но как е применен? Дрехи от синия Брашовско с окно, сърма и злато. Тънъки висок, малко отслабнал, малко почернял, но хубав и напет. В ръцете му броница от кихлибари стрък червен карамфил. Броницато отбея, карамфилът от рада. Той е близо, гледа към рада, гледа я и се усмихва. Беят мачка бялата си бра дай дума. Какъв юнак, какъв хубавец. Кърпата бе е фенди, кърпата вика велико кихая. Какъв юнак, повторя беят унесен, какъв хубавец. Велико кихая грабва червената кърпа и тича към прозорица. Беят го хваща за ръката. Не чорбъджи, такъв човек не бива да умре. А момичето ми, а честъми, вика велико кихая, отскубва се отива до прозорица и размахва червената кърпа. Припукаха пушки. Стъклата по прозорците зазвънтяха, къщите се залюляха, върхозимята сякаш падна черна сянка. Шибил се спря, страшен хубав. Накъсъбройницата, но къръм филан е хвърли, кръсто са ръце на гърди и за чака. Мик 2. Колкото се имените отново да напълнят пушките си. Остър писах се издигна от към долната махала. Шибил не трепна. Друг писах от към портата на велико кихая. Шибил се убърна. Беше рада. Тя тичаше към него и простираше ръце, като да го запази. Това и ръствори ръце, като да е пригърне. Припукаха пак пушки. Падна Шибил. Падна най-напрет на лицето си, после възнак. Падна до него и рада. И всичко утихна. Слънцето огряваше каманите на калдарама. Като петно кръв между двата трупа се червене, ще къръм филат. От черковното кафене, от прозореца, някой от чайно размахваше бяла кърпа. Крайна Шибил. Кошута, от стъропланиски легенди на Юрдани Овков. Записано за либривок с точка Орга. Записане обществено достояние. Него повика, както се вика, а ми поблея като кошута. Народна песен. Ето там, гдето се спущат белите сипи от към крайница, в дола беше воденицата на дяда Цона. Стоят върбите, стои вадата, но воденицата е няма. Останали са само одни срутени довари, обрасли скъпина и две-три грели, посивели изплескани като гъба. Защото всичко това беше отколе и днес нито хората, нито местата са такива, каквито бяха едно време. Два ма души дохаждаха в тая воденица, сам дядо Цоно и син Му Степан. Дядо Цоно беше стар човек. Всички стари хора са приведени, и докато младите гледат на горе, старите отправят погледите си надолу и гледат земята, която скоро ще ги прибере. Но дядо Цоно не беше само приведен, а от някаква болест беше просто пригънат надве и не можеше да ходи инак, освен като при пречето ягата си отзат на кръзта и се залови с ръце за двата и края. Той запазваше равновеси и врвеше бавно, загледан в земята като че тръсише нещо. Когато отиваше на воденицата, той не се отбиваше нито на ляво, нито на дясно, обикалише и криволеше те, както криволи и самата пътека. Друг беше Степан. За него нямаше път. Додего видиш, че излиза из село, тук ови шозувал се над воденицата, штръкнал на баира, високий едар, какъвто си беше и децата, които часто влизаха в градината да берат сливи, штом го видеха не слизаха, просто нападваха и бягаха, колкото им грака държат. Ще речеш, сокол се спуснал на връпчета. Но Степан не винаги избираше преки е път за воденицата. По някогато излизаше надолу от могилата, там, дето на край селото беше къщата на муца стоеничина. Та е муца беше врачка, разбираше от билки, знаенше всичко за юди и за самодиви. За самодивите тя казваше, че си отишли от коле, защото хората станали лоши, но все пак, като че една от тях най-хубавата беше останала в къщата и. Муца имаш и хубава мома. За нея Степан минаваше от тука, когато отиваше на воденицата. Те приказваха в някой затулен кът на градината, между сливите и сленчогледите. Той застанал от вън плета, тя от вътре. Тя, Руса, Синеока, с ремежливо навело очи, той, Мургав, с широки плещи, с малка черна брада, която обкръжва лицето, но не го закрива. Тънките муусни се усмихват, но очите му се остават остри, темни, споедно пламаче вътре в зениците, в което гори сякаш лоша мисъл. От тука Степан вземеше ли или нет свете от дойна, на рамените му сякаш и здрастваха крила. Праскачаше до лове, мяташе се от баир на баир и за една минута беше при воденицата. Той отпушваше водата и кричеталото затракваше. А каква беше дядоцоновата воденица? Нищо и никаква къщурка, низка, схлупена, сякаш ластовище гнездо, залепено на баирът, като под някоя стряха. Но голям беше корубестиято лук, зеленя съл и змокрен надуд, водата го пълнеше, устремяваше се надолу из него и биеше в перките на пепелишката. От другата страна, като изтъмния зев на пещера, водата излизаше разпенена, плискаше се в доварите, плискаше се в една мокра и лъскава каменна плача, поставена на среща. Шумеше, праскаше се на хиляди капчеци, които като ситна роса пълниха въздуха. На това място винаги, когато имаше слънце, се явяваше една малка дага и сякаш всичката светлина на слънцето е дага и всичко, што бе весело пееше песента на кричеталото, защото на около нямаше нищо друго, усвен малчеливи долови и тъмни гори. Един ден Степан, дядо Цонови, яцсин, излезе от воденицата смотика на рамо и тръгна да поправе водата. Тоестигна там, гдето водата излезаше от гората, расширява се на едно място и правеше тоя хладен и бистър вир, в които жените от жеру наперяха губери и белеха плътна. Сега нямаше никой, през водата се виждаха всички камачите на дъното на вира, а на около пясъкът беше чист и изгладен, като на панакида. Тук там е по той пясък и маше стъпки. Степан се спря, приклекна и започна да ги разглежда. Не бяха на коза, макар, че козите на калистрата пасяха и плъдноваха на близо. Не бяха и на крава, макар, че селската чердами навеши от тука. Те вън гледаше стъпките, навеждаше се повече. Найпослято е се изправи, лицето му светна, учите му заблещяха. Тие стъпки бяха стъпки на кошота. Същата тая, която беше се появила в планината и за която приказваха вечер жените, когато гледаха пожарите в гората или слушаха да шумят кориите на цело. Друг път всичко това им навяваше страх. Насега те гледаха планината с доверие и се радваха, защото там ходеше кошутата. Овчарите разказваха как бягала като вятор. Циганите дървари, които слезаха от планината, накичени на духовски здравец и глика, разказваха, че я видели от близо и учите е били също като учите на човек. Стефан, я доционовия син, беше слушал всичко това. Но женскиято, ми женските, приказки за него, бяха глупости. Той беше як, беше ловец и мисълта за кошутата запалваше същинска вълча стръвгредитему. Той се върна в воденицата, взе пушката си, на рами волията и за къчина пояса си кратунката с бърута. После отби водата, кречеталото замлък на едагата пред воденицата изгасна. Стана тихо и тъмно, и Стефан забърза покозите пътеки на гора из планината. Той ходи цял ден, слизаше вдълбоки долове, вървеше под клоните на стари буки и стари дъбове, като подпокрива на черква, их нападалата шума виждаше или черните зарна на отровното биле, или червените шапки на чудноват и гъби. На едно място видя вълк, на друго ясно от печата на стъпка на мечка, а на трето ситни съчки се порониха над него и когато погледна на горе видя кръглите и свирепи очи на дива котка. Стефан ниту веднъщ не пушката от рамото си, тъй се изкачваше по-високото билу на планината, където ветърът къдреше тревата на поляните, а на около беше сиунене бей и бейли облаци. От тук Стефан виждаше надалеч и тръсеше кошутата. Но кошутата е нямаше. Той не се отчаиваше и тръгваше отново, намери овчарчата и ги попита за кошутата, а те, като гледаха пушката на рамото, му исключените мовежди молчаха и вдигаха рамене. Кучата се спуштаха в раху него, но никой не отиваше да го отбрани. Стефан срещне циганите дървари, весели, лъснати от слънцето, накичане с цвете. Къде е кошутата? Те го гледат, като чели гледат мечка, измерват сучи високата муснага, измерват дългата му пушка и молчат. А като отминат той ги чува да вдигат страшна врява на своя език. За ловеца винаги остава някой надежда и някой непрегледано място. Стефан ходи до мръкване и когато вече не виждаше нищо друго пред себе си усвен черен мрак, върна се в воденицата. На другия ден той пак приброди планината и пак се върна без да беше видял нещо. На третия ден същото. И когато оморенни ядоса слизаше измежда каманаците, чу, че някой го вика. Отсреща на една скала стойше калистрат козарят и сучаше върви от козина. Стефанъе, викаше той да бело, да не гониш кошутата брей, грехотая, остави гадината и си гледа и мумите, мумите! И той се засмят тъй, че до лът за ехтя. Което знайеше калистрат козарят, знайеше го и цяло село. Вечер жените се събираха на приказка. Планината го реше пожар. Нямаше дим, нямаше пламъци. Само една на чупена огня на линия сякаш бесценна огърлица върхогърдите на царска дъщеря. Кориите шумяха прилепи прилитаха безшумно под стрихите. Сред крък от жени и мумичата му цестоени, че на приказваше. Мари! Онзи не прокопсани кцоновия син тръгнал да гони кошутата. Ще я убива. Господ да го обие. Не се посяга на таква сгадина бъде нито хапе, нито зло струва. И къде ходи, къде се явява ями, къжете? Все около манастирището. Едно време там имало манастир на света Богородица, задали се Турци и Калугирите рекли да скрият чесния кръст. Скрият го на едно място, на другия ден им се струва, че ще го намерят и вземат, че го переместит другъде. А вред, дето е стоял чесния кръст и зниквало здравец. Зато има толко с много здравец там. Настъпи молчание. Муца си почива, ше е ли пак искаш да изпита силата на думите си? После пак продължи. Той място е свято. Леля Гана Бог да е простие казвала, колко пъти, че като отишли веднъж за здравец, видели там една жена с дете в ръце. Муца сниши гласа си и пришепна нещо. Жените ахнаха уточудване. Ами, ами! Завършите. Света Богородице е и някому се привижда като жена, а някому като кошута. Повея вятор. Шумът на кориите се приближи и разлякато гръм на водопади. Жените станаха и се разгълчаха на отиване. В мрака под стрихите се плъзна сянка на човек, който бе подслушвал и бързаше да го не видят. Той беше Стефан. На другия ден той беше пак в планината. В смясе, като се изпомни домите на му цъстоеничина, той пак търсише кошутата, но беше станал по-трпелив и за да не му до тяга времето мисляше си и за друго. Мисляше за Дойна, с която не искаше да се среща до като не лови кошутата. Но мисляше и за Димана, Мургавата и Черноо, какът от Сиганка Димана. Тя не прелище на Дойна. Молчеше, гледаше из подвежди, но каква силна и гъвка въс нага имаше. Не бива, дума съм дал, казваше си Стефан като се изпомнише пак за Дойна. Но мисълтама отново се раздвояваше и той мисляшето за едната, то за другата. Това го развеселяваше и вместо да го загрижва и той като на подби все питаше Дойна или Димана? Русата или Черноо ката? Веднъжто е беше седнал да си почине приеднискали до монастирището. Изведнъж като че нещо му каза да се обърне. Наблизо до една поляна от претъмната стена на гората стоеше кошутата. Стефан трепна разтрепери се, срцето му заби, но той се съвладя и насочи пушката и се замерив Левия Хълбук срцето. Изведнъж като че бяла могла се спусна предучите му, после се изгуби и вздра, че е всияниято на залеза той пак видя кошутата, но под нея стоеше жена и е доеше. Какво да прави? Да стреля? Ще уби жената? Той отпусна пушката. Жената се изгуби. Насочи пак пушката. Тя пак сия ви. По трети, същото, изплашен Смаян той скочи, кошутата беше се изгубила. Тогава без да се бави, без да се обърне повече той бързо заслизана долу. На другия ден той не излезе от воденицата. У Моренбях, мисляше си, никаква жена не имало. Трябваше да стрелям. И той се развеселяваше, замисляше се за Димана, усещаше се силен да са бори планина. И като знаеше, че в село ще му се смеят, обземаше го омра за против хората и макар, че беше беше взел хак от турбите с жито оставено за Мелине, вземаше още по толку с. Воденицата се повреждаше нещо и той, с чесове работише за да е поправи. Друг път той мисляше за Дойна, разкаиваше се. Не мисляше вече да ходи в планината и да гони кошутата. Сърцето му се изпълваше с доброта и той връщаше обратно в турбите житото, което беше откраднал. Работата му спореше, поправеше повреденото и воденицата тръгваше. Дегата на два дата светваше. Един държава, пърше. Един ден той чугла се на калистрат козари и излезе. Стефан е, викаше той, къде ти са очите, сляпли си, кошутата мина предводеницата, току предводеницата, е, я, е, де е. Стефан проследи протегната рака на козари и видя кошутата, която в последните сколкове на бързия си бях си изгуби в гората. Долът е хтеши от смеха на калистрата. Тогава той знеси пушката е подправван за да бъде готова. После е внеси и пак и изнеси. Мисляше ту задойна, ту задимана, ту кръдеше от житото, ту го връщаше назад. Воденицата ту спираше, ту тръгваше и пред нея дъгата или се изгубваше, или се явяваше отново. Дедога Петрови заговезни. Мръкна сей на черната темнина на целото, като дъщ от падащи звезди светнаха запалените стрели които децата хвърляха. Изгря месецът и кориите зашумяха тръжествено, тежко, като стара песен, в която се пее на тръпеза. Дойна излезе на двора, погледна месеца, послуша кориите, послемина в градината и спряна в нова място, гдето се срещаха с Стефана. Не сечуват стъпки. Не иде никой. Тогава тя излезе на вън. Целият бутсур се беляе, като че е послан с бели плътна. Планината се отпуснала, почива. Само долу горите са тъмни, тъмно и в дола, където е воденицата на Стефана. Едно прозор, че свети там, едно око гледа, окото на Стефана. Учити се примрежват от сълзи, това око започва да мига, започва да е вика. Не знае, какво прави, без да може да се въспре. Какво има, ако отиде да посреще Стефана? Сега е заговезни. Сега хората се прощават, прегръщат се и се целуват. Прегръщат се и се целуват. И тя върви на пред. Не върви, а лети. Спуща се в дола и възли за на горе. Прозор, чето свети, но воденицата е спряла. Стефан гони кошутата. Мисли си тя. Чакай да го излъжа. И като се сниши за тщо браките поблея като кошута. Сянката на голям човек семярна предводеницата. Това е Стефан. Той гледа разклатените клони и ясно вижда кошутата. Тя е голяма и черна. Стефан насочва пушката. Нови вълни от бяла светлина падат от месяца и заливат гората. И ето под кошутата се явява жена. Месяцата грява лицето и кусата и. Стефан трябва. Тегли се назад. Търси нещо да се опре. Цяла угряна от месяца жената е пред него. Дойна. Дойне, вика той. Дойне, ти ли си? Тя се смее. Ти ли си? Повтаря той. Защо дойде? Ех, защо дойдох. Дойдох. Без да го беше мислила, каза. Дойдох да ти пристана. Ей, на, приставам ти. Искашлиме. Стефан не каза нищо. Уловия за ръката и е поведекъм воденицата. Що им прекрачиха прага и двамата се сепнаха? Чо се шум? Нещо запука. Расплизка се вода. Кречеталото затрака. Воденицата тръгна сама. Крайна кошута. Най верната стража. От Старопланински легенди на Юрдане Овков. Записано за Либривок с точка Орг. Записане обществено достояние. Да се знай, кога ходихо благочестиви христиане от царя Агаренска Гоналово, колико тога, колико не воля беше. Откъсли код стар Летопис. Между братите от Манастиря света Троица наричено целените клепалото. Защото скрит в гората никой не го виждаше, но често чуваха да се звани там пръв поученост и крепко с навярата беше драгота. На него възлагаше всичките си надежди престарелие тигумен на Манастирия от Ецем Филохии. Той хвалише прилежанието му, чистотата на по-черкаму. Искусството, с което умееше да рисува с злато и червена боя за главни букви и разни други украшения в светите книги, които приписваше. Старецът предчувстваше близке си краи, но се утешаваше смисълта, че драгота не само ще бъде достойна, негов замесник, а велик подвижник, какъвто непременно ще ще да стане, ще прослави семято си техния малък и беден Манастир. Освен драгота и гумена в Манастиря имаше още три макалугири, неуки селяци, които пъсяха манастирските кози, глядахъп челите, купая халозито и се чаха дърва. Работаха той, което беше благословено от Бога, комуто същото е просто и безхитрусно се молиха. Те не обичаха драгота. Нега обичаха, защото все зарът него търпяха укури от и гумена, което все него им посочваше за пример. А като гугледаха да ходи такъв на въсени мълчелив, бояха се да не замисля нови подвези, с които още повече да ги унижи в очитина от сам филогия. Драгота не обръщаше внимание на волството на тримата прости братя. Като се прибереже в килията си, където никой не можеше да го види, той пъвом се дояждаше добре с скритото ядане, което держеше под ключ. И като си помисляше, често отецам филоги и беше го посочвал за пример фомерено ядане и пиене, той се осмихваше зла и непривично осмив къв неговото вечно на въсен олице. Но той спокойно се наядаше и спокойно заключваше пак храната си в долапа. След това, сит, но не е развеселен, лягаше на одара, сключваше ръце под главата си и се замисляше. Не съжаляваше, че и гумена сила же в добродетелите му, нито, че братите мога подозират в козни. Той беше доволен, че никой не знае тайната му, защото драгота имаше за какво да мисли и мисляше за него винаги. И когато слушеше хвалбите на и гумена, и когато приписваше святите книги, когато в осърдито на молитвите си удрише челото си у студени тепло, чина манастирската черква. Мисляше все за тая случка, която беше го накарила да подири обежище в манастиря. Тая пролет има няма 6-7 месяца от тогава Х.Г.М. един от татарските султани, че и тук унаци бяха в Есерлии в Карнобашкото поле, беше излязал на лов. Както ставаше и друг път, искарени бяха на сила много селени върхнашата дивеча. Между тях беше и драгота, тогава граматики псалт при поп лукана от Жеруна, тъй като ред беше на тягното село. Още от сотринталовато тиваше добре, султанът беше весело. На едно място откитка зелени дървете из хвъркна горгорица. Рипна белият хатна султана от рамото му хвъркна соколът му и се остреми подир горгорицата. Доганджиите нададо халовджийските си викове и припуснаха конете си. Но ето втори сокол, побърз от стрела прими на надглъвите на издачите, настигна първия и на место да подгонят на едно горгорицата, с чепкаха си и се избиха, завъртяха се като кълбова въздуха. Всичко това трая само Миг-2. Между разхварчаната пируши на единия цъгол тежко като камък падна на земята, другият от летяна страна. Към това място припуснаха ловците, които бяха пристанали да ви кът. Първ стигна султанът. Спря коня си и погледна. Падна летсокол беше неговият, сраззинат клюн, то идише ще тежко. На едното му крило имаше капка кръв. Султанът се обърне и погледна назад. Лицето му беше страшно. Ловците се спряха в полукръки и стръпнаха. Закон беше, когато султанът пусне сокола си никой да не пуща своя. Учитена султана хвърляха искри и ходиха от човек на човек. Всеки имаше сокола си на ръката. Но всеки се боеше да не падне гневът на султана върхумо и се отместише на страна. Показа се един, който нямаше сокол на ръката си. Той беше косан. Тво или е сокола? Попита султанът. Косан не посмея да продума, ким нас глава и наведи очикам земята. Като голяма бяла птица при фочабелият кон, султанът замик беше при косана, дигна бича и го заудре по главата, полицету, вред, гдето свари. Удре го, докато се умори и тогава го остави. Всички до Ганджи бяха се изместили на страна. На предишното място стоеше сега само косан, едвам се крепеше на изплашение си кон. Полицету и по косата му изплът калпакът е чеши кръв. Султанът поиска да му дадат сокола в зегу на рака, поклати глава са желително и още веднъж върли гневен поглед към косана. После тури птицата налевие си лакат и будна коня си полека напред. Доганджи и тего последваха, всички малчаха, чуваше се само тропотът на конете. От време на време султанът извръщаше лакат си и поглеждаше сокола. Той беше всета и умрлушен с разрошена пирошина. Ловците не смеяха да се покашлят. Но ето, че сокола се по-отърси, по-углади пирата си и след това се изправи с живен и бодър. Султанът се осмихна. Облегчение почувстваха и всички за тнего. Тогава кара и мам, сух и жилт татарин, който предружаваше султана само за да го развлича с смехорите и анекдотите си, да би кураж, приближи се до султана и муказа. Ефенди, тежка рака имаш и падаше се на кучето тойа бой, само, че друго нещо има тут. Какво има? Тойа косан не гоби въднес. Искам да река, че е добър с околджия, но сега умамо е другъде. Ефендим, севда. Взяла мое умо една геурка. И каквамо мая е ефендим, каквамо мая. Эй, яскато косана бих ял такъв бой зарад нея. Че толко с ли е хубава? Ефендим, че я да щеря е таз хубавица, кърай мам? На Димчук е хая от Жеруна. Димчук е хая. Богатия тонзи чорбъджия с многото овце? Същият ефендим. Три хиляди овце докарват ой всяка зима в нашата поле. Султанът погледна с окола си. Остана доволени тъй, както си беше по-усмихнат, загледа се в гривата на конеси и не каза нищо. Той като че беше забравило нова, което му беше казал, кърай мам. Изведне, што е вдигна ръка и даде знак да спрът. После направи само още няколко крачки и се обърна с лице към издачите. Хубавият кон извищията си като лебет, задъвка юздата и заутри с крак в зимята. Като изгледа всички строго и като си даваше вид, че не вижда путана лев запечена кръв косан, бавно и стежа глас Султанът даде заповерите си. Помагачите селени и чуждите до Гънджии да си отидат. Неговите собствени до Гънджии слуги да си приберят в конака. Сам той, придружен от кърай мам и от си изите си по епъти към планината. Драгота и стръпна. Пътят по който се отдалечаваше Султана дводеше право към Жерона. Всичко, което беше се случило до тука, драгота го беше видял, сучите си. У нова, което се случи от после беше го видял, но за него толко много беше се приказвало, че и него знаеше тъй добре, като беше го видял. Вкъсно същата вечер Султанът и си изите му спряха пред къщата на Димчук и Хая. Прозорците още светиха, стопаните небяха си легнали. На излязуха слуги, светнаха фенери и долги шипове светлина прорязаха тъмнината. Големите порти се отвориха широко, както се отварят пред цар и пред свадба. Появи си и Марга, стопанката на къщата висока и снажна жена, посрещна гостите и ги въведе в къщи. Остави ги за минута, излезе и веднага пак си и ви стегната, временена. Приличето искаше да се приказва за да не усетят гостите и най-малкото стеснение. И като примесваше думите си спрекалени любезности и тънки ласкатълства, Марга заговори за дребни неща, за времето, за берекетия, за болестите по хора и подобитък. Но тя предчувстваше нещо лошо, и докато приказваше будно следеше от деща се и ви упъсността, за да я посрещи на време. Обаждаше се по някога и дим, чук и хая, плахо, неоверено, като след всяка дума поглеждаше жена си. Султанът по-усмихнат малчеше. Всичко, което той каза, беше, че не трябва да си правят много труд и ще нищо друго не искато свен по едно кафе. Марга излезе веднага. Малчанито от което най-много се беспокоеше дим, чук и хая и спълни къщата. Той стоеше прав с кръстени ръцей и не знаяше да приказвали или да молчи. Султанът чукаше с пръст по-сребърната дръжка на сабета си и се усмихваше. Кара и ман поглеждаше лока въка вратата, но също молчеше. Донесоха кафето. Но когато Марга след като тури лявата си рака на сърцето, с дясната рече да подъде кафето на Султана, той мах на срака и я спря. Не, каза той. Тъй не бива. В тазка ще има мома и на нея се пада да шета. Повика я. Искам тя да ми подъде кафето. Дим чук и хая усети да треперят нозете му, сви вежди още по-низко наведи глава. А след думите на Султана разля на веселия цмиах на Марга. Ефенди, прощавайте, не вържете косур, говореше тя. Фумам и беше, ама нали съм жена, забравих. Сега е и сега ще повикам ранка. Но, чтом прекрати прага и излезе на вън, престорената веселости исчезно от лицето и се замени с грижа и ярост. Нямаше какво да се прави. Бързо с ръстреперани ръце с хеледи за ръки и савети на бързо облякоха ранка. Облякоха е нарочна по-прибрано, в пове хтички дрехи, по-низко под бърди храчени къи. И като и остави да ми ни пред нея, Марга е въведе при гостите. Султанът повдигнувчи. Кара имам се у хили и очите му пламнаха. Небяха дрехите и низката прибратка, които може ха да изменят ранка. Пред тях стоеше висока и стройна девойка, която по всичко преличеше на майка си. Същото кръгло лице, същите черни очи, само че е беше млада, срмижлива, стая мекота на чертите и стая пръснота, която дава само младоста. Тя подаде кафето на Султана и в смоштението си го разля. Няма нищо, на хаире, за смеси, кара имам. И той впиваше очи в нея, гледаше да я смоти, когато подаваше и неговото кафе, но сега тяго погледна с друг поглед и в очите и кара имам видятия кратки светкавици, по които веднага позна по родата на майката. Като подаде кафето ранка се одръпна на страна и също като баща си застана права и с кръстени от претраце. Марго отново разсипа любезностите си и всъщото време се взираше в лицето на Султана, следеше всяко изражение, дебнаше погледамо. Нищо лошо нямаше. Само да не беше тоя кара имам, той беше станал много бъбрив и приказваше все на ранка, подхвърляше и двосмыслини закачки, караше е да се смее, да се черви. Султанът както порано молчеше и подпрял ръка в жълтеника въта си, подстрига на четвъртито брада, кривата му черкеска сабе беше между кулине тему. Той гледаше ранка, усмихваше си и поставените надалеч свещници, аз бля са кучите му. Съвсем не чакано той скочи и каза, че е време да вървет. Испратиха ги тъй, както обяха ги посрещнали. И когато тропотат на конете заглъхваше, Марга, след като изпрати една клетва под рятях, погледна към небето и помисли, че може би всичко ще ще се свърши с това. На две седмици по-късно се изите на Султана, грабна харанка от хорото и отвлякоха в конаците му. Късно се излезало и голямо. После настана глъчка като в кошер. В къщи Марга припадаше, а Димчо киха я изгубил дума и ума чакаше да се свести женамо, за да кажа и какво трябва да се прави. Не направиха нищо. Бог беше високо, цар далеко. Чу се, че Кусани излязал хайдутин в планината и обикали луколу кунаците на Султана. А драгота, граматикът на поплукана е декалугир в клепалото. Но, ако за Кусана се знаеше, че беше изкла ранка, макар, че Марга ни искаше да чуе за него, никой не помисля, че по-чернинато на драгота е в някаква връзка с дъщерията на Димчо киха я. Това знаеше само драгота. Това мисляше сега той, когато се затвареше в килията си. Драгота не беше като Кусана. Той обичаше хитро-скроените планове, околните пътища. Ако беше поискал ранка, както беше направил Кусан, ни щяха да му и дадат. Но поплукан беше стар. Утре щеше да умре, а неговото място се падаше нему на драгота. Тогава щеха да се намерят хора, които да убедят Марга, че най-приличното за да щиря е да бъде попъдия на рец драгота. И това щеше да бъде. Ще ще да бъде. Ако не беше хаджия мин, то е антихрист. Но драгота не смяташе всичко за изгубено. Никой не знае ще какво може да донесе времето. Може Султанът да върне ранка и тогава заклемена от срама, от блъсната от други, тя ставаше на пълно негова. Може ще и друга да се случи. Драгота чакаше. Тишината и самотия там отдаваха възможност да мисли, както дават възможност напая като плетем режите си. И той като всички тия планова и бяха все за ранка, той не усещаше како морената му мисъл приминава в блинуване. Дъщерята на Марга заставаше тук-у пред него, той чувстваше близостей, виждаше огъня на очите и, усещаше топлината на нейната бяла млада плът. Имъча на джелания, изгарен от страст, той се въртеше на одаръси, пъшкаше и очите му пламнали, като очите на безумен, виждаха видения, пълни с съблазани грях. Дойде е синта, и до не се тежки дни не само за манастиря, но и за целата покрайнина. Чуси, че идът кърджали и мината на Инджей и кара, ко любяха на всички уста. Вечер, отвът запчатия гръп на планината, която сега се издигаше по-черна и по-страшна, грееха огнените сияния на запалените села. Денем слънцата огряваше в дигнете епрах по всички пътища, покойта като черни мръвуници си движаха хора. Селените от Беличево и Бутово откърто жабен и от всички малки села и коли би бягаха здобитъкъси, скулята си, с всичко, което може ха да взема са себе си и се прибираха в жерона. Това село, като най-голямо, беше обкръжено с шарам пол и по бойниците му се нареждаха в оръжени мъже. Прибраха се и братете в клепалото, но караха козите и кровите си. И смотени и ръстревожени за обиколиха от сам филохия, което в тие чесове на общо ни не запазваше всичкото си спокоистви и всичката яснота на ума си. Той говореше благо и кротко на братите, насрачаваше ги, настояваше да не бягат, защото Бог ще ще да се погрижи за тях и да ги запази. Но так му в тая минута ми населени ни каза, че кърджили и ти идат право към манастиря. Той не може дато върши, защото високи гласове и страшна глъчка долетя до тях, като че повърховете на гората прими на буря. Тогава братята хукнаха да бягат прав драгота, а след него и другите и оставиха от сам филохия сам в манастиря. След няколко дни, когато опасността беше минала, те се върнаха и страшно зрелище смрази с ръцата им. От манастиря бяха останали само голи стени. Ико беше изпочупено и спограбено, най-диво коштунство беше извършено над черквата. Троновете бяха привърнете на ясли, по камините плочи имаше следи от подкови иконски тор. Ико настасът беше срутен, ико ните бяха изподраскани с ножове, учите на всички свеци бяха продупчени. А вън, на прага, лежеше за кланоте сам филохии, и никога тишината в гората не е бивала те и голяма. Леди ножа спълнише двора на манастиря, и като отчаян вик си издигаше към небето. Братята, повече сенки от колкото хора, най-напрец заеха с погребението на игумена. Изряд кои и тъжно са би клипалото. Звънките му удари закапаха, като сълзи в тишината на гората, братята запяха. Те носеха мъртвеца на ръце, изпросълзенио, че гледаха безжизнинато му лице, бяло като мрамор, обгърнато скротост и доброта, всякаш прощаваше и тяхното молодоще, и жестоко сте на враговете. Братята бяха уверени, че погребват светец. До вечерта, и след като погребението беше свършено, клипалото продължаваше да бие, и братята все още се молеха пред иконите с избодени очи. На другия ден всичко си беше по-старому, и братята почувстваха срцата си камени. Те се събраха на съвет, и тъй като от три дни не бяха яли нищо друго своен корени, и в срцето на всеки го беше се набрала мъка, омразата им против драгота избухна с всичката си сила. Като че той беше виновен за всичко, нямаше кротке гласно от сам Филохия за да ги в разуми. Те хулиха драгота, хулиха го помеждуси, едва не се избиха. И колкото йде ненавиждаха драгота, все пък трябваше да сегласи с него, защото той, което казваше той, беше най-умно. В манастиря нямаше труха хляб, откравите и козите не беше останало нито крак. Трябваше да се пръснат по 4 страни на света, трябваше да събират милостиня. И тъй като всеки от тях беше желал да бъде вред другъде на не из драгота, те се разделиха и заминаха на разни страни. Тъй драгота може да запази за себе си по соката, която му трябваше. Той тръгна пръв и тръгна право Камжерона. Но като навлезе в гората, спря се да почака, защото искаше да бъде в селото на мръкване. Той стоя няколко часа. Доскорочното минало страшната случка в манастиря, крджелите, братята, всичко това исчезна от паметтъму, като че не беше бивало. Както винаги, с единените му вежди деляха, като с черна черта челото му, лицето му беше навъсено. Но вътре в себе си той се радваше. Весело му беше като на затворник и сбягало тъмница. Святът му се виждаше хубав, в него нямаше повече опасности, нямаше скърби и грижи, имаше само едно. Ранка. От височината, където стоешето, е виждаше далечне истук тъмно зелените талази на добравата. Тук тъм е сред тая черна и гъстъгора, блъстеша широка, сребърно-бяла ивица. Това бяха смесите. Имято, с което тукашните хора наричаха Камчията, голяма и пълноводна на това място, собрала водите на всички малки рекички. От вът тая бяла лента добравата се губеше в синя мъгла. А там беше Кърнобашкото поле, там бяха Конациите на Хаджия Мин. Драгота гледаше, където бяха хаджия Мин. Драгота гледаше към тая посока. И когато слънзето заседна, добравата по тъмня и низко над нея на небето блесна първата звезда, сякаш нечи и окопо гледна драгота и спусна върху му гъстиресници от лучи. Ранка беше там. Ранка го чакаше. То изкочи. Серцето му биеше силно. Планът, което толковко с много беше обмислил в манастиря, изведнъж му се покажа. Драгота гледаше към тая посока. В манастиря изведнъж му се показа ясен, разработен в най-малките си подробности. Испълним. Обзегу страшна и сурова решителност и без да се бави повече, грабнато ягата си и се запъти към селото. Драгота стигна там, както искаше на мръкване. От както беше стана алкалугер, той мисляше, че не принадлежи вече на домажните си и на месту към башнината си къща, тръгна направо към къщата, където най-често приемаха към към пътници като него. Отиде в къщата на димчуки хая. Запърв път той се явяваше в село с разо, здълга до раменете коса изгъста и корава брада, който покриваше почти цялото му лице. Марга веднага го позна, но продължаваше да го гледа очудено, и драгота добре забеля за присмехулния пламачец, който свет на фочите и. Това разсърди драгота и на месту да започне строгателни разказа си ря и засмъртана от сам филохия, тъй както беше го намислил в гората, той седна и на право запита за ранка. Марга трепна, като че се изпомни нещо отколешно, нещо забравено, замалча и се замисли. После изведнъж избухна, господ да го порази, чумата да го тръщнето споганец, по черни мимомичето, по черни го. Разбирате ли я? Как ще я разбираме драгота? Нито е пушта да доиде у нас, нито нас припушта да отидем при нея. Ето го тоя. Тя посочи с глава на най-малки си 10 годишен син, само него оставя да отиде при нея, ако го пратим ще разберем нещо за нея. Ех, здрава е, жива е, добре е, держал, да му опусти е доброто. Друга вяра е, това е най-лощото, каза драгота. Отецъм филохия често казваше за нея, тя е каже за губина овца, овчаре трябва пак да си е прибери, а той беше свят човек, бог да го прости. И като повдигна за пръв път, че е погледна към небето, драгота си прекрести три пъти подред. Марга не го разбра. Няма го добрия старец вече, няма го, каза драгота и въздъхна. И той разказа за голямата напаст, която беше постигнала монастиря, за трагичната кончина на отца и отецъм филохия, за пороганата черква, за иконите си сбодени очи. Той повдигна очи и погледна на околоси. Нищо не беше побутнато, нито в къщи, нито в двора на димчуки хая. Шарамполъти бойниците бяха запазили селото. Това е доса пак драгота и на местото да отговаря на любопитните запитвания на Марга, рече строго. Ранка трябва да си спаси, трябва да рече и отецъм филохия, а отецъм филохия святец и сега си се гасите от дясно на отца. Драгота пак се прекръзти три пъти и заръчаното от него е заръчано от Бога. Почите на Марга почнаха да стават големи, тя притихна, гласете умекна. И сподсключените си вежди драгота внимателно е следеше. Отецъм филохия често говореше за ранка, каза той, и вярваше, че тя ще се спаси, кой знай, може да е видял сън, може да му е било казано свише и не ли рекох тъй заръча. Какво заръча, драгота? Да се погрижем за нея, да е спасим. Те е спасим, драгота, белки масни искам? Ох да можеш е само, кажи ми, научим е как. Нека го искам и Бог ще ни помогне. Каза таинствено драгота, прекръзти се и замълча. Повече те не говориха, но по всичко, както го го стиха, в каквато стая го заведоха да преспи, драгота разбра голямото внимания, с което вече го обграшдаше Марга. Той беше доволен и справи се пред икоността, са и започна да се кръсти. Так му в тая минута Марга надникна, да види дали ни молипсва нещо, но като го видя, че се моли, притвори вратата и се отдали чина прасти. Сотринта драгота повика Марга. Изглеждаше със средоточен и твърду решен на нещо. Ти каза, рече той, че он е поганеца само детето, пуща при нея. Марга кимна с глава. Още сега ще го пратиш при нея. Зими тая книга, а съм написал там нещо, изкрия в дрехите на детето, но те, че да може да се намери само, ако се съблече голо. И то да не зная нищо. Кажим от да рече на ранка, тя ще го съблече, и ще намери письмото. Токус. Другото си е моя работа. Не отстъпчивата други път Марга сега се согласи, взя на дребно на гънатото письмо и направи всичко, както искаш е драгота. Омчето беше стегнато, применено, качиха го на кон и с един слуга, го изпратиха още същия част към конаците на Хаджия Мин. Тогава чак драгота си взез богом, прекръсти се и тръгна след тях, но вече по други път. Свъртали щето на Кусана бяха далбоките усои и високите поляни по билуто на планината, където всички овчари бяха негови, верни, побратими. Но по някога дали защото му омразваха планинските пощинаци, дали защото омразвата му към Хаджия Мин, го влечеше към конаците му фестерлии, той слезаше от планината и се появяваше изсилата в полето. Смел беше Кусан и слегко срце си играеше с щастието, което не виднаш беше го спасявало. Но виднаш, тък му когато се мисляше най-сигурен, видя се подгонен от потеря. Гората беше на близо, той ще ще да влезе в нея, но тя беше наравно, се пак можеше да бъде обградена и притърсена. Тогава той ста е бързина, с която беше навикнал да решава в минута на голяма опасност, влезе в гората, но не продължи да върви по срещата по сока, а се повърна право назад, срещо потерята. Вървя час, вървя два. По едно време чуваше не само виковите на турците от потерята и тропата на конете им, но чуваше ясно и разговорите им. После те отминах и виковите им заглъхнаха далеч по лъжливите модири. Кусани той е път беше спасян. Мръкна се и по пътейки, които само той познаваше, Кусан вървеше из гората. Беше тъмно, повял беше първият студен вятор, гората шумеше и сипеше сухи листа. На едно място в тъмнината, през черните клони на дърветата свет на Огън. Кусан позначе е близо до Клепалото, но той знаеше, че манастирите напуснати само преди няколко деня, когато беше минал пръз него бурсуци и диви котки бяха се разбягали от предимо. Един прозорът светеше сега долу, където бяха калугреските килии. Някой от братете ли беше се върнал или закъснял пътник, беше си прислонил. Кусан задебна в тъмнината между клоните и христалациите, плъзна се по-крестената и стигна до освятение прозорец. Той си повдигна и погледна. Видя голям Огън, видя срещу него човек с голяма Куса и плавна ли очи и позна драгота. Но товащо е, коя е тая жена, с киня с късо сърмено е, че и отлазени шалвари с две дебели плитки куси спуснати от предс предременете, снани с отрубета по средата началото и тие жълтици горяха отоганя и лицето и беше бяло, очите черни, веждите тънки и тя гледаше без страх драгота и без страх говореше с него, здрагота, който космати на въсен приличаше на някой тълъсъм здрава глава имаше косана но сторимо се, че вижда сън отместе се и потърка с ръка челото си, после пак погледна и позна, че тая жена не беше друга ранка не знаяше как и дошла тука не разбираше нищо но като се въгледа добре в драгота разбра какво значеше огане от който свете ще в очите му не повика, не се обади на блегна на вратата с страшната си сила и отхвърли пред себе си той влезе и оганят го у гря широки четвертите плещи глава на лъв на пояса му блеснаха главите на пищови ранка из пища драгота сли съм пристъпи две крачки напред какво искаш, изманкатой не може тук не може, хора има тук а асмечкали съм рече косан ах косан викаше ранка божичко, как ме оплаши асм ранки какво има, што ще штука и без добраща внимания на калугира косан беше вече при ранка усмихваше се слушаше я зеление тои и тя от светлината на оганя смалко думи, като преживяваше отново всички страхове ранка му разказа за бягството си драгота беше е спасил само, че сега трябва да бъдат в къщи а драгота е перевел през монастиря като и казав, че от тук било по-близо по-близо от тук рече косан не е право, лъже и без да погледне драгота той седна при ранка е хранки кое мислило, че ще се срещим и сега тая вечер менеме гони потеря ама нищо гоните потеря извика драгота и дойде при косана човече, бягай от тука иди си иди си ще ни погубиш по-пес той мирно, рече косани пренебрежително губотна срака невикай, ако дойде потеря страшно и за мен и за тебе човече ще ни погубиш викаше драгота, иди си иди си по-скоро косан го изгледа, ствердите си очи по-малча и рече слушай попли си или дявол не искам да те зная да се махнеш от очите ми иди и кажи на димчак и хая, че косан ще доведе да щирямо кажи на Марга, каже, ако искаш и на Хаджия мин да дойде да е вземе хайде, върви и той сложи тежката си рака върху шията на драгота и го затласна към вратата ранка из пища косан видя отбли за очите и тежките еплитки си разлюляха пред него той пус на драгота и си повърна на бога служиша извика той зная те а с тебе зная какво беше намислил да правиш, ама това няма да стане Не косане тук предия доми ранка трепна много неща и станаха ясни едвам сега тя разбра голямата опасност която е заплашваше сама сред тая гора между тие страшни мъже повече си боиша от драгота от колкото от косана тя седна пак при Огъня седна при ней и косана той не поглеждаше вече драгота за него драгота като че не существуваше приказваше на ранка поблизо сядаше до нея й по-отблизо гледаше очите и на страна стоеше драгота и го гледаше из-под страшните си вежди сенulate ay üти голяма и черна стоеше на рецс него достинато В време беше се минало никой не знаеше. Кусан усети, че някой беше дошел зад него и се обърна. Беше драгота. Друг да беше, би се оплашил от погледамо, но Кусан се засмяе и както порано нехай много бутна назад с ръка. Сякаш звяри зрева и драгота се хвърли върху Кусана, в пирът се в шия тъму, но Курав беше хайдутинът и звисе и прихвана драгота. И почна се борба страшна, ярусна и бясна. Двамата мъже се вкопчваха един в други, ставаха и падаха, сабарихе всичко около себе си, ръмжаха, дишаха тежко. Ранка избяга навън. Те претърча през двора, но срещна темнината на гората, оплаше се и се повърна. За чупи ръце, заплака. Погледна през вратата. Лицето на калугира беше цяло в кръв, но връката му лъсна нож. Оганят беше распилян, гореше вече стаята. Обезумела от страх, ранка помисли пак да бяга. Светлината, която заливаше двора, тя са гледа железното клепало, увиснало на чердака. Тя се спусна, грабна железния чук и започна да удре по него. Бързи, тревожни звуци забягаха към темнината на гората, сподирани от изкри и дим. Манастирят вече гореше. Ранка чувстваше, че ръката и отмалява, но продължаваше да удре клепалото. Чу се звън на купито по камени теплочи и тя се обърна. Сиянито на пожара, като по бял ден, се показаха джеймин на белия сикон. Той слези и първото нещо, което направи, бе да съблича дрехата си и да е хвърли върху ранка. Никой не трябваше да види лицето на женамо. Дворът си изпълни сконници. Това беше цялата потеря, което преследваше косана. Смаяни от пожара, смаяни още повече, че виждат ранка, която макари забули, напознаха веднага, те са толпяха гъсто един зад друг и сиянито на пожара грееше в зениците научите им, заливаше лицата им, настърхнали те им коне. Отвесно и право стърчаха дълги пики, лъщяха криви саби и всички гледаха към султана и чакаха, какво ще каже. А султанът стоеше до ранка, загърната в жълтата му отлазе на дреха, понавеждаше се към нея и даваше охона у нова, която тя низко му говореше. После той се изправи и даде някаква заповед. Два ма доше скочаха от конете си, минаха пресиянито на пламъците, изгубиха се вдима и влязуха в килията, където бяха косани драгота. Извадиха два ма мъже, полу обгорени, кръвъви, мъртви, но още в копчени дин вдруг. Разделиха ги ги простряха върху камени теплочи на двора, смъжествени и тежки стъпки султанът отиде притях. Спра се най-напред при драгота, но лицето му се сбърче от отвръщение, ритна го скрак и го отмина. Отиде се спрянат трупа на косана, сиянито на пожара го угряваше. Без връхната си дрехаха джимин изглеждаше още под тъннъки по-строен, от пред на зелената му чълма старчеше полно в оперо. И като прихвана, както му беше обичай, сръка червеникавата си брада, той се понаведе и се загледа в косана. Сета и голям и страшен, какъвто беше и приживе. И дълго стоянат нега замислен. Минаха се повече от 20 години. На мястото, гдето беше клепалото, поникна бур и никоприва. Никой не помисли вече да от нема ранка от ръцете на хаджия мин. Никъде не я пущаше, никой не можеше да е види. Умрябаш тай, султанът не се смили и не я пусна. Минаха още няколко години, помина се и марга. Сякаш някой вековен, дъп се строполи и падна. Заговориха за покойната всички. Запомнил я бе и хаджия мин. Срцето му се смягчи и той пусна ранка да отиде да види за последен път майкъси, но и той е път султанът не остави ранка сама. Той спрати с нея двамата си сина, родени от нея, двама снажни и яки мумци. Едина двървеше от едната страна на майкъси, другия от другата. Тебяха най-верната и стража. Край на най-верната стража. Божура от старопланински легенди на Юрдан Явков. Записано за Либривок с точка Орга. Записане обществено достояние. Овоя чешма на хаджи влъка, Син Пенов, беше о лету 1783. Надписне одна чешма. Калуда цигънката продаваше древни неща, които повече изслужиха да прикрива с тях просията си. Бяла и червена пръст, хума, сухи дренки, вратена. Всичко това се продаваше мъчно. Жените се пазаряха, даваха малко, а някой и съвсем не купуваха. Но старата цигънка беше забелязала, че работите отиват по-добре, ако с нея биваше и дъщиря и бужура. Когато бужура беше малка и, ако беше студено, зазнаше сцялото си тяло, тъй както майка и беше научила, жените се показваха трогнати. Същност под това съжаление се криеше очудването им, че това хубаво дете може да бъде на една цигънка. Но бужура сега беше мома. Големите черни очи на предишното зиморничаво цигънче гледаха дръзко, диволиту, снегата и беше се источила, тънка, гъвкава, разцъвнала като дива шибка. И само зарадния, зарад смеха и зарад хубоста, и която завладяваше всички като смагия, жените, такива с каперници във всяко друго време, купуваха ефтината стока на калуда и щедро и плащаха, даваха дори нещо повече увлечени от една мъка, която те не искаха да признает, че е завист, а от всичко това печелише калуда. Най-последя беше намерила разковничето на търговията си и искаш е Божура да е предрожава винаги, но не на Божура можеше да си заповядва, да и кажеш нещо, значаше да и накараш да си обърне гърба и да прави каквото си ще, особено пролет. Марта вътре, ние вън, казваха по това време старите цигъни припечени на припек, а Божура като че поштуряваше, очите и светеха, снегата и не чувстваше тежеста на дрехите, жезнерадусна като овощите, пьяна от слънцето, като пчелите, които брамчаха около цвета на ябълките. Те тичеше по соседните къщи, размиваше старците, играяше с децата, влачаше след себе си въздищите и запалените погледи на младите цигъни. Не помагаха нито му убите, нито заплашването на калуда. Вдигаше се кавга, каквато можеше да си чуе само в една цигънска къща. Яко най-после майка и можеше да я придума, това най-често ставаше, като и обещаеше, че ще и дато хаджи вълкови. Божуро обичаше да оти в тая къща. Когато беше малка и золовена за роклята на майка си, влезаше в широкия двор, обграден с високи довари, очите и се оголемяваха, чудеше се на старите чимшири, на асмата, на бусилика, поникнал между камени и теплочи. А когато срещо някой празник се случаше да я изнесе на цялата по-къщи на навън, тогава ярките, бои на келимите и губерите, сърмата и атлазът на скъпите времени, всичкото това богатство я замайваше. И все пак тя най-много се чудаше на пембените вейки на Божигробската върба, това чудно дърво, което само хаджи вълко имаше в двора си. Сега Божура влизаше в двора на хаджи вълка весело и спокойно, и не поглеждаше нито чимшири ти, нито Божигробската върба. Тя идваше тук зарад ганаила, да щирате на хаджи вълка. Яко съзнанието за хобостеси, което имаше, я караше да гледа на всички други жени с пренебрежение от високо, при ганаила и се струваше, че иде като приравна. Божура я смяташе за най-хубавата мума. Чудно и беше само, защо ганаила не сегурдеше с хобостеси, като че не я забелязваше. Тя работаше, а изглеждаше отпусната и ленива. И без да се грижи за себе си, без да иска, разхубавяваше от ден на ден, понапъпълняваше, снагата изреяше и се наливаше като плод. Не можеш да се каже, че Божура е обича. Божура не обичаше никого и към нищо не можеш е трайно да се привържи. Но у ганаила тя виждаше всичко, което сама тя нямаше, а изкаше да има. Хресваше бялата и като мляко кожа, розите и коси. Чудеше се на тая чиста, благооханна плът с потайна в меките гънки на коприната. И, ако всичко това беше нещо, което можеш да се открадне, тя би го откраднала на драго срце. По някога тя се заглеждаше в ганаила. Глядаше е вторачено и лукаво, но всъщото време въс торжено и занесено, както дивакът гляда из тукана си. Учите и горяха. Молчешеше. После, предпъзливо, като че се боеше да ни причини болка, глядаше скоравите си прости, бялата и заголя на долака трака и шепнише. Каква си ма? Бяла? Бяла? Каква си хубава? Ганаила се смейше. А Божура си беше цигънка и той, изблекне искри на нежност, не искаше да отиде тук от тъй, и спросваше си няко е стъкли на гривна, няко е износен на дреха. И тей, като смелостей растеше, откъсваше си сама най-хубавия каранфил и накича на снегу, оглеждаше се най-дно с ганаила в стъклото на прозорица. В това време Хаджи Вълковице се потъкмяваше скалуда. И още с гребача в рака, с което си беше изнесла брашно, старата жена поглеждаше двете момичата са своя кротък, извиращ от долбоко поглед и си усмихваше. Вън беше и Хаджи Вълко, висок, побелял, важен като цар. Той наглеждаше дилгерите, които копаяха в двора и слагаха червени кюнци, Хаджи Вълко правеше чешма в двора си, едничкото нещо, което още липсваше на славата му. И той виждаше, какво става пред прозорица, но освен ганаила той нямаше син, нието дъщеря, за това и оставеше да прави, каквото си иска, но в същото време внимателно следеше, къде пипа тръцете на двете цигънки. Едно нещо не можеш и да разберя Божура, хубава беше ганаила, но защо от толкова време на сам, тя връщаше всички, които бяха дохождали да и искат, кога чекаше ганаила, за кога се надяваше. Божура ходеше из цело село, знайше всички клюки, всички сплетни, знайше какво говорят за ганаила, за кога е так мед, тя разбираше тие тайни, радваше им се, като че си отнасяха за нея. И когато някои ден дохождаше и сприкашеше всичко на ганаила, струваше и се, че са и ограбили, замалчаваше и чакаше да види, какво поне ще каже ганаила, но дъщерята на хадживълка оставаше все, тя и отпусната и равнодушна, каквато си беше винаги. Тогава очите на циганката пламваха от страшна умраза. Ена хиледна частица само от това, което беше и казала, можеше да направи самата нея частита, а та е бяла кукла, като че ли имаше в гради си несърт сея Камак. Виднаш, над вечер, Божура и Майка и се връщаха от гората. От към противоположния край на селото, отвът къщите, по пъти който излизаше иззад Бейри и се чеше зелената поляна под кориите, се показаха два маконника. Бело облаче дим се появи над тях, чо се гърмеж. Конниците, като че се плъзгаха към селото, още две бели облачета се появиха над тях и урвите при стар, че повториха други и два гърмежа. По старо обичай, пътниците обаждаха с гърмежи, че си идат. Само това си помислиха Майката и дъщерята и го забравиха уморени от пъти от тежката пръст, с която бяха задянъти. Когато влязаха в село, беше вече темно и първото нещо, което забелязаха, беше, че по всички порти бяха не излезли жени. Калуда вървеше напред, не обръщаше внимание на жени, и ако поглеждаше наляво и надясно, гледаше да види, дали не е забравено някъде нещо, за да го пъхне под престилката си. По-назад след нея идеше Божура. Товаръти ни най-малко нея прививаше, снагата и си оставаше права и гъвкава, като стълбеца на вихрушка. Беше вече темно, научите и от време на време проблясваха. Цялата с Юрия и дъчурлига тичаха подиране и викаха, Божуро, Божуро, дай ни Божур, Божуро. Кай добре, викаше тя весело и без да се срди, отдещи ви взема, Божуро. И като оставеше децата да си викат, колкото си ждат, тя се спираше в темнината и слушаше, какво приказва джените. На едно място тя чу, че споминават все едно и също име, Василчо. На друго приказваха пак за тоя Василча, изрежда хародините му, богатствата му. На трето, освен Василча споминаваха и името на Ганайила. Божуро даде ухо. Няма да губа де, не, говореше една и Божуро познажечевица, тая, която винаги носеше голям здравец на реченика си и много знаеше. Няма да губа де, помнете ми думата, не другия хаджи вълчу ще даде да щеряси на тогас пиение Василча. Любопитството на Божуро разтеше. Като приминаваше от една кубча на женина друга, се скрита в тъмнината на стрихите, тя неочаквано се узова при Бончевия хан. Ярка, жълта светлина излезаше от прозорците и от вратата и цепеше тъмнината на две. Два маконника стояха там и то се губеха в мрака, то излезаха на светло. Божуро се прита и додовара. Ко е Василчо? Не ще да е то е въз стар човек, когато виждаше сега. Но ето в мрака се разигра кон, зазваниха под кови по кълдъръма и сред светлината се показа други конник. Черен, разлютени лъснато от под беше конят му, разпуснал тежка грива. Сам той беше млад, левент, с русперчем под накривение кълпак, с развени чепкени от зад. Ето той е беше Василчо. Той вдигна голяма чаша, пи и колкото остана изляга върху гривата на коня. Божуро чуках срцето и долепено до каманите на довара чукаше. Разиграха се пак, когато не ето в тъмното, то на светлото, завика и припуснаха на горе из улицата. Под копитата им за изхвърчаха искри. Божуро гледаше след тях за лепена за довара. Ето когато чакала ганаила, помисли се тя и умразата и към Хаджевълковата дъщеря избухна с всичката си сила. На този част тя си спомни домите на Жечевица. Хаджевълко нямаше да даде дъщеря си на той е пиения Василча. Това е зарадва, отлепи се от довара и си тръгна към къщи. Искаше и си да пее, искаше и си да тича. Едри звезди тръптяха над черните покриви, и сякаше и си усмихваха. Затне я шумяха кориите. Чувала гибеш и други път, сега като че бяха бодри и мъжки гласове, които пееха. Това се случи в събота. Следният ден неделета, като всеки праздник ми на сгайдите по хората, збля са канатлазените времени, с смеховете по чешмите. Дойде понедельники селото утихна. Гърмяха само станове, брамчаха, че кръци. Но ето рано-рано на бърду на механата за свириха цигулки. Пияше въси учу. И не беше мъчно да се разберя, защо е уж весел, а очите му са гузни и натажени, и защо като в дигнечащата си поглежда към къщата на хаджи вълка и оставата и замислен. Ганаила беше върнала още едни святовници. По някога цигулките се отместиха от бърду, заглъхваха някъде естестните сокаци, пройчаваха ясно по мигданите. С распуснете чепкени и с цигуарите пред себе си, Василь Чуминаваше покриха джевълкови. Но портата си оставаше затворена. Доварите бяха високи като на крепост, и потъмните стъкла на прозорците не се повдигаше край, че цътнито на едно перде. Василь Чуминаваше връщаше пак на механата. Токуп от чердака, на който стояше, беше къщата на божура. Цял ден цигънката се толи в сянката на увожките и гледа през плета. Над вечер тя вземе тлата и се золовидаме от двора. На масата пред Васильча, между чашите с черно вино пеха сложени кубь ябълки. Васильчо взе една и е хвърли към божура. Не може да и удари. Божура се престорина не видяла. Васильчо хвърли втора ябълка и удари божура по ръката. Гривните и извъняха и се посипаха по земята. Божура се изправи. И напраздно тя искаше да се покаже сърдита. Смъкъсви въше веждите си, смъкъпрогом въше веселия смях и изучите си. Васильчо, извикътя, чели би, чели акси. Защо си биеше га смени? Аз съм цигънка. Баща е ме прави врътена. Майка ми ги продава. И тя се обърна. Мет на кусите се назад и забързъкъм къщи. Васильчо гледаше как снагата и се превива и гъне вплавни вървеш. И когато тя се изгуби, той вдигна чаша си. Цигуларите засвириха за думка гръмко тъпънат. От тогава насетне Васильчо всеки ден беше на бродо, на механата. Някога му свиреха цигулки, някога не. Но никога той не минаваше вече покрекъщата на хаджи вълка. Стоеше на чердака и гледаше всекъм двора на божура. Дойде е есен. Малко хубави дни за работа встанаха и божура, баща и майка и оти духа в гората. Баща и се чеше осено ви дървета завратена, лепови за копанки. Калуда разчорлена и грозна като юда, ходеше по скалите, губеше се фусойите и сабираше лековити корени. Имаше работа и забожура. Тя правеше питки от бяла пръст или сушеше на слънце, сабираше вършина. Всичко това е умръзна и по едно време, штом забеляза, че не е виждат, изплъзна се и избяга. Излезе от гората, минав от единия бряк на реката на други и тръгна на горе. Испречиха се скали пред нея и тя се покатери по тях. Горе, на върха, тя се спря и се исправи. Пред нея голям като е зеро, лъсна куков вир. Слънцето го огряваше и го разделеше на две. На една страна беше сянка, там водата беше зелена, под молите се темнееха, а от бриговете надолу като черни змии се спуштаха долги корени. На скалата, гдето стоеше божура, беше цяло огряна от слънце, водата под нея беше бяла, тиха и гладка като стъкло. Като че нямаше дъно. В нея се виждаше и небето и белите облаци. Божура слезе надолу, стигна до самия край на скалата, приседна на колени и се наведе. В водата като оглядало и сплова образа ти, погледна я и се усмихна. Ето тайната и от няколко дни. Нигога тя не беше се виждала тъй добре. Беше се огляждала по някога в прозорците на хаджи вълковата къща, но и се струваше, че е черна като опушена с дим. По черна може би, защо до при нея стоеше ганаила. А тук тя е сама. И е хубава. Ето каква била косата и черна като зарната на бъз. А ти е очи, а та е луничка под едното тях. И похубава е когато се смее. Не е бяла, но не е черна. Лицето и е като пръсна стомна, поляна с глеч. Тя изпъна рът се с копчен и дни в други пръсти, островърхите и гради, които бодяха от вътре и ризата и се заповдигаха, премрежи очи и въздъхна. После тръпна, са взеси и се огляда. Нямаше никой. Синейаха се надалеч планините, полето долу беше жилто, в гората се чуваше братвата на бъща и. И слънце, слънце падаше навсякъде като дъщ от лъчи. Стана и мъчно, прихва на коленете си с ръце и останата и на скалата, неподвижна, с наведена глава. Нешто тръпна в водата. Божура се наведа и погледна. И сплава пак образа ти, тя се усмихна. Усмихна се и другата божура в водата. Извенъж малко стана да извика. Друга образ се е ви в водата. Образът на Василча. Глядаше я и се усмихваше. Една минута божура се обърка, стори и се, че той иде от долу, от глабините, там, гдето се синеяше небето и се виждаха белите облаци. После се обърна. Василча стоеше за дния. Те видя учите му и разбрат, че трябва да бяга. Но някаква сладка топлина се разля по целата и снега, но зетия е умаляха. Василча е хвана за ръката. И тя се противеше, но пак вървеше след него, където той е водаше. Скриха се в гората. Тук там е някои вейки спочервенели листи се разклащаха и показваха още пъти им. Не оставаха неоткрити тайни за селото. Не оставаха тайни най-вече за Жечевица. Накича нас голям здравец, който подскачаше, кога приказваше, тя шепнише на жените. Казал на Божура, че ще ал да се върни и да е вземе. Ами, ще се върне той. Когато се върне и бъщай ми ото не свят. Рекъли, чакайме, ще се върна. Само, кога доведат кони ми и донесат кълпака ми да знаеш, че са ме убили и няма да се върна. И това се говореше вечер по всички порти. Година беше се минало от как Василчо, яхнал черния секон, беше се изгубило тучите на Божура. Година семина и много неща се случиха. Канаила беше се уженила, но неща стието по тропа и навратата на Хаджи Вълковата къща. Хаджи Вълко омрят тък мото газ, когато беше превършил чешмата, която беше направил в двора си. Божура ходеше както порано и село, но сега сама и задяната с дете. Тя носеше открита с ръма си и не криеше от никога греха си, и вярваше, че Василчо ще се върне. Просто, просто, векаха жените, и ти вярваше, че онзи пьяница ще се върне, ще се върне той на куков ден, ще се върне, как щеало да се не върне, отговореше терпеливо Божура. Но по някога ти е приказки, тая гавръс, която хората е преследваха, е озверяваше. Лош бил, говореше си тя сама на себе си, със свет наликата на Вълчица учи, пьян бил, аз тъй го искам да пие, да лодува, аз тъй го искам и некъм е бие, некъм е тъпче с кръката си, о, Василчо, Василчо. Спомнише си по някога заганаила и когато минаваше по крейтях, надникваше през отворените порти. Тъмне яха се като големи и калбачи мширите, аз мата хвърляше сянка върху половината двор. И сред двора се беляеше чешмата, новата чешмана Хаджи Вълка. Веднъж тя свари там по Пминду, които, като крепеше с дверец си, очелата си, сричеше надписа на чешмата. Ова е чешма на Хаджи Вълка, син Пенов. Той пис бъкареното таз, че и като си бършеше остата и глядаше Божура с недотам добри очи, казе и, пи и ти Божуро, пи и даще, пи и кажи, Бог да прости Хаджи Вълка. Доброй Лилошо, когато тръгне някому, върви му. Нябяха сторили и три месяца на Хаджи Вълка, когато се помина и гана или нямаше, радул. Ганила останав довица и ходеше като сянка из двора, още побяла в черната си за братка. Божура, нея са жали. Голяма беше нейната собствена мък и нямаше място в срцето и за чужди жалби. Тя повече слушеше, какво се говори село. А ходеха приказки, които я измъчваха, объркваха я, люшкаха е насамна татък, както вбуря ветерът люшка някоя увожка. Веднъж чу, че Василчо си иде, но ще са ще денчу, че Василчо си иде това истина, но ще ал да се ожени за ганаила. И тя, която беше чувала толкова приказки, той е пъд в дъното на душата си усети, че това може да стане. Искаше да отиде о ганаила, да се хвърли от гори и да издращи лицето и да изкубе косата и да е убие. Но една га след това и спадаше в отчаяния, силите и е напуштаха, и бездавика, без да скубе косата си, тъй както си стоеше под пряла глава на ръката си, тя плачеше и сълзите и течаха по отслабното и лице. Какво е крива ганаила, мисляше си тя? Ганаила е господарка, ганаила е богата, а тя е циганка. И нека се ужени Василчо за нея, тя се си лика при лика, а тя ще отива от тях, ще мил въбялата и рака, русите и коси, ще се прострена плачите и ще целува нозети, само да е пушта в къщата си, само да не затваря вратите си за нея. Цяла нощ тя не спа. И все и се струваше, че вън по-калдарема на улицата тича кон и звънтят подкови. Сотринтът тя излезе за дяна лъдетето си, пристъпваше като сянка и самата не знаеше къде отива. Изведнеш висок плач, плач на жена, процепи селото. Божура и стръпна. Плачът идеше от къщата на Василчо, плачаше майкамо. Свяце за Вина Божура, нозети и се подкосиха. Едва можа да се довлече до къщи и седна до плета. Отвън минаваха хора, приказваха, но тя не разбираше нищо. Късно, като през сън, тя чу дебелия глас на попминда. Божи работи пено, Божи работи, говореше попът на клисаря. Не знаеш, какво те чака? Какво е челяка? Машина. Каже нещо цък и се щупи. Ей, наха джи вълко, зет мора дол, оти до хаси. Сега и Василчо. Бре коне, бремо хабети и конец. На, довели конямо, донесли и калпакамо. Обили го в добравата. Божи работи пено, Божи работи. Божура чу това, което вече знаеше. Колко време стоятъка тя не помнеше. После стана и по най-крад кепът излезе вън от село. Беше ран на пролет, полето се зеленееше, на среща планините се зачервяваха от залеза на слънцето. Божура ми не покрегробиштата и между гробовите, по които бле щукаха свещи. Видяга на Ила. Тя не плачеше. Не се помръдваше дори, сама сякаш черен кръст между черните кръстове. Божура не усети ни злорадство, ни съжаление. Болката и падна далбоко и си притъпи. И тя продължи да слиза надолу към полето, като че някоя водеше и тя покорно вървеше след него. Видяха я това от после си спомниха, сред полето при голямата саморасла кънара, сетъй задяната с детето си, все по пътеката, която криволи и слеза към реката. А по-късно, когато горите потъмняваха и долиштата се пълниха с мрак, други бяха я видели, седнала на семия край на скалата над Куков Вир. Тя стоеше там, привита, неподвижна, обхванала коленете си с ръце, загледана в тъмните и хладни води на Куков Вир. Мрък на се. Други вече не минаха за да и видят. А божура стоеше на скалата, в уме и нямаше мисъл, предочите е беше тъмно, не виждаше водата, не чуваше плисъкъй. По едно време детето за дне е проплака. Те трепна и жалуста, която беше се спряла като будца в гръдите и избина вън, сълзите и рукнаха. Заплака за първи път престо е страшен ден. И сълзите и течаха ставаше е леко. И мракът пред нея се разведряваше, водата ставаше светло, тиха, прозрачна като стъкло. Дълбоко, дълбоко в нея се углеждаше синюе небе, бели облаци. И ето, и стие светли глебени сплава образъти, а до него друг, образът на Василча. То е млад, то е хубав, гледае и се усмихва. И успокоена, щастлива, божура впиваучи в той образ, успихва се и все повече, и повече се надвисва над водата. Никой повече ния видя, крайна божура.