 Ja, goddag alle sammen. Jeg hedder Anders Lindtelof, og det er egentlig godt at se så mange, det havde jeg ikke regnet med. Tak fordi I kom. Jeg skal fortælle om mit POD-projekt og nogle tanker, jeg har gjort mig omkring det. Det er et projekt, jeg lavede i samarbejde med mine to vejleder, Klaus Vinter Nielsen og Birte Pedersen. I dagens anledning har mit projekt fået den lidt kækket titel, hvorfor bliver vi federe og federe, og hvad gør vi? Det er næbbe nogle hemlighed, at vi er med i en global fede med epidemi. Og det er faktisk sådan, at på verdensplan er der nu flere tykke mennesker, end der er flere undervægtige mennesker. Og det synes jeg egentlig er lidt tankevægtige. I Danmark var jeg ca. 5. barn for meget, og ca. 3. voksne var jeg for meget. Det er måske meget eller lidt, det vil jeg ikke gå så meget op i. Men det jeg synes mest interessant, er at den her udvikling med den her fede med epidemi, det skete på ufattelig kort tid. Så man kan se på grafen her, så for bare 100 år siden var der faktisk ikke nogen fede i gadebillet, og ikke nogen af selvfølgelig situationstejen. Og man kan også se, at bare siden 1990, der er fede med epidemi, eller der er entallet stedet nærmest eksklusivt, især blandt børn og unge. Og hvordan kan det være? Hvorfor er det gået så galt her de sidste 100 år? For jeg tror sådan helt nævligt, hvis vi kan forstå processerne, der har hagt lidt frem til, at vi er blevet så tykke, så har vi også nogle værktøjer, at vi kan handle på, når vi skal afhjælpe det her problem, hvis vi ved det. Jeg tror, at vi bliver nødt til at fokusere på, hvis vi skal forstå problemet, bliver vi nødt til at forstå den kontek som den enkelte individ, han lever i. Og jeg tror det, der har skete siden 1950, måske siden 1950 og deromkring, det er, at på en eller anden måde har samfundet ændret sig, så bevægelser ikke længere end nødvendig del af dagligdagen. Vi har fået rulletrapper og flere biler, vi har fået fjernbetjener, jeg skal give. Den anden dag så jeg et hus, hvor man kunne fjernbetjene stikkontakterne til lyset, for eksempel. Der har kommet sådan en masse småt ting, som er ikke undmenig, men så bare har gjort, at vi ikke bevæger os så meget mere. Der har for eksempel lavet en engelsk undersøgelse, der viser, at i forhold til 1950, så har man faktisk taget en hel marton om ugenud af folksk bevægelsesmønstre bare ved at give dem biler og fjernbetjener og sådan nogle ting. En hel marton på en uge. Det samme er lidt sket med maden, at på en eller anden måde så er maden ikke længere automatisk sund. Det tror jeg den var i gamle dage, der tror jeg udbuddet af sundmad, det var mindre. Jeg tror også, at udbuddet af sundmad, det var større i forhold til usundmad. Jeg tror også, at tilgangen vores madkultur på en eller anden måde har den ændret sig, og den har ændret sig i den forstand, at man ikke længere spiser til måltiden nødvendigvis, men spiser. Man gør en masse ting som egentlig. På en eller anden måde er det bare ikke det samme som i gammel dage. Jeg ved godt, det lyder sådan lidt romantisk, men der er sket et eller andet med det måltid i forhold til for eksempel 1950. Punkt med alt det her er at sige, at hvis man skal være sund, hvis man skal være slank i vores samfund, så kræver det et tilvalg. Og det tror jeg er nyt i forhold til tidligere. Det er nyt det her med, at hvis man skal være slank og sund, så skal man aktivt vælge det. I gammel dage tror jeg, at det var sådan, der levede man liv. Der var sundt, og man kalte det ikke sundt, det var bare det liv, man levede. Jeg har selvfølgelig ikke den første, der siger de her tanker. Det er også en term for, det hedder Obesogenic Society, og det lyder lidt teknisk. Det er det som en ægge. Obesus står for obesity, der betyder fede med, og Genic det står for genese, der betyder oprindelse. Så på den måde, det betyder bare, at vi har skabt et samfund, der fordre, at vi bliver tykket. Og så kan man se det billede jeg, så synes jeg, at det illustrerer meget godt. Det, der er sket med bevægelse, hvis I kan læse det, så står det, at drive through chapel, be married in your car. Nu skal man ingen gang, nu skal man fandme ingen gang, gå ud af sin bil og op af kirkegålet for at blive gift. Men nu kan man sidde inde i sin bil. Det er der fantastisk. Men, men, men, vi bor jo altså i det samme samfund, og lige vel 40 af fem børn, de var jeg ikke for meget, og 20 af tre voksen, de var jeg heller ikke for meget. Og nu er jeg måske bekendet med, at dem, der bliver tykket, det er faktisk ikke tilfældt i valget. Dem, der bliver tykket, det er faktisk dem med de laveste socialgrupper, de ringeste uddannelser, dårligste lønnniveau, de dårligste bolig, og alle dem, der får problemerne til darmen, de bliver også tykket. Hvordan kan det være? Vi bruger jo de samme cykelstier, vi har de samme butikker, altså vores børn går i de samme fodboldklipper, vi udsættes for de samme kampanjer, den slags. Jeg tror, at hvis vi skal forstå, hvorfor vi bliver tykket, som vi er blevet her, de sidste 30-50 år, så bliver vi nødt til at fokusere på folks adfærd. Jeg tror, at det er det længde, vi skal bruge til at forstå, hvorfor folk er tykket. Vi bliver nødt til at se, hvad for nogle værdier og prioriter, der folk har i deres liv. Og det lyder meget banalt, og det lægger ikke nogen Nobelpris i at sige, det handler om folks adfærd, men altså lige vel, når man kigger på det, folk studerer på inden for fedme, så er der dælde meget genforskning. Der er mange, der forsker i alle mulige små detaljer, som helt sikkert har noget at sige omkring fedme, men i forhold til folks adfærd, i forhold til det samfund, der ændrer sig, der tror jeg ikke, der er sket det store. Men jeg besluttede mig altså for at lave et PRD-projekt, der fokuserer på folks adfærd. Jeg fandt en gruppe tykket teenager, som var på slangelajer. Jeg har hoppet mere på denne her slangelajer, så valgte jeg at se på, jamen, hvad sker der egentlig med de her børn, når de kommer hjem fra slangelajer? Statistikken siger, at de ikke kan tabse sig, når de kommer hjem. Statistikken siger, at når man er teenager, så bliver man altså, der er sådan en tommelfingerregel, der siger, at hvis man er tyk som barn, bliver man høj sensynlig, der er tyk som teenager, og man er tyk som teenager, så bliver man med alt sensynlig, der hedder også tyk som voksen, altså resten af sit liv. Så mit udgangspunkt var, at de her børn eller teenager, de nok ikke kunne holde vægtabet. Så det, jeg var interesseret i, det var at finde ud af, hvorfor gør de ikke det, de skal? Altså hvorfor gør de ikke det, de har lært på den her slangelajer? Hvorfor cykler de ikke i skolen? Hvorfor lader de ikke det her slikstå? Hvorfor sker de på McDonalds for anden dag? Og sådan helt banale spørgsmål, som bare undrer mig. Og som jeg synes er interessant, når jeg ser en rigtig tyk mand, og han kommer ud fra McDonalds, for eksempel, ja, men hvis du gerne vil tabe sig, så er det jo dumt. Men alligevel det kræver bare en større reflektion, end at sige, at det er dumt. Den her undersøgelse, jeg lavede, den er såkaldt kvalitativ. Det vil sige, at jeg taler med dem om deres, hvad kan vi sige om deres forståelser. Som sådan, jeg bedøver lige med, hvad de har spist i går og hvor meget de har bevæget sig den sidste uge. Det, jeg er interesseret i, det er deres tanker og reflektioner omkring det, de har spist og hvad de har bevæget sig. Jeg glemte at sige, jeg havde også fokus på deres forældre. Jeg havde, jeg fandt deres teenageerner, så samtidig med, jeg var sammen med dem, så snakket jeg også med deres forældre. Det, jeg så gjorde var, at jeg mødte dem 3 gange på 3 år, på små 3 år. Og man kan se her, at det første år, det var der, hvor jeg mødte dem på den her slange lejre, der fokuserede jeg på 15 teenageere, og jeg var ude at lave det her, og det feltarbejde, som det hedder intervjuet dem, og deres forældre. Året efter var der så to familier, der var hoppet fra. Det er sådan, at der sker en slags forskning. Og der intervjuede jeg dem igen, og så får ældrene børnene for sig, og så får ældrene for sig. Og til sidste år var der så 12 tilbage. Der var et familieparte, der var hoppet ud, og jeg intervjuede igen børnene for ældrene for sig. I forhold til vægtabet, det synes jeg måske er knap så interessant, men bare lige for at give et indblik i det. De havde selvfølgelig alle som tabte sig på den her slange lejre. Det er jo ikke et problem at få folk til at tabte sig. Året efter var der to, der havde tabt sig i forhold til, i forhold til vægtabt lejren, og året igen var der en, der havde tabt sig. Altså en, der har formået at holde vægten nede. Og alers gruppen var 13-15 år ved år et her. Resultaterne. Dem har jeg delt op i tre personbeskrivelser, hvor den første er en piece, som jeg har kaldt Tina. Hun var 20-30 kilo for meget. Det vil sige, at hun er godt i stand. Hun er ikke smæld og fed, men hun var jeg godt i stand. Hun tabte sig lidt på lejren her, og ret hurtigt tog hun det hele på igen, og så har hun egentlig lækket at svinge sådan 5-10 kilo. Så hun har været sådan nogenlunde vækst af bil. Tina er sød og charmerende, og hun har gode venner og veninder. Hun har en familie, der kan støtte hende i de her ting, og hun ligner egentlig på mange måder, ganske alle mulige andre Tina. Tja, på nær hun var jeg lidt for meget. Det, der er med Tina, det er, at hun absolut ikke bryder sig om bevægelse. Hun er lyddorven, og det er ikke sagt i nogen undmening. Det er, at hendes mor beskriver hendes som dårn, hun beskriver sig selv som dårn, og sådan er hun bare. Hun holder af at lægge på sofaen, hun holder af at se fjernsyn, hun holder af at være på computeren og bruge Facebook og Arthur, og pakke de ellers laver. Hendes mor beskriver hendes en gang, så mener han, at hvis jeg beder hende om at støves hus, så får hun sved på pannen, bare ved at tænke på, at hun skal i gang med det. Altså hun er, hun gider ikke bevæge sig. Tina, hun gav enormt godt det usående mad. Den gang jeg lige startede med at kæmpe hende, der havde hun spist hun enormt meget slik, og junkfood og sådan nogle ting, hun havde skjule slik det på, der rundt omkring, og hun skjule det for sin mor, og hvad ved jeg? I løbet af de her år, der lært hun, der fik hun forvægene at spise sundere, og hun spiser knap så usundt. Det vil sige på en eller anden måde, så synes jeg, eller? Det siger hun selv, så spiser hun mere akseptabel, selvfølgelig ikke fanatisk sund, men sådan nogle lunde fornuftig. Det er ikke ukendt for hende, at spise det æbel, for eksempel. Tina, hun forsøger at tabe sig et par gange om morgenen, fordi hun vil jo gerne være slang og få kæreste, og være kommet sin veniner på stranden og gå i det samme tøj og gå ud og spille fandang og gå på universitetet, eller hvad den her ellers skulle nogle gange lave. Og det måde, det gør hun ved, at være fuldstændig retikal. Hun spiser salatmad, som jeg kalder. Det vil sige, at det er uden absolut noget fedt og sukker i, altså det skal virkelig være sund. Samtidig gør hun i fitnesscenter, hvor hun virkelig giver den gas. Og det er klart, det kan hun ikke klare, for i bund og grund, så vil hun jo heller have det udsøgende, og hun gider egentlig ikke være i fitnesscenter. Men det er den måde hun gør det på, og det gør hun ofte, og så bliver hun oppe allerede dagen efter eller dagen efter igen, for at starte op to uger senere. Så der er Peter. Peter, han var 60-70 kilo for meget. Det vil sige, han er stor. Det er en, man vinder sig om på gaden, og han tænker, hold da op. Peter, han tabte sig rigtig meget på den her lejr, fordi han kunne godt se, at hvis han skulle have hjælp til at tabe sig. Han kom hjem, og så tog han det hele på ret hurtigt igen, og så steg den bare siden. Han tager 20 kilo på hver gang, jeg er ude ved ham. Altså han stiger og stiger og stiger. Peter, han er social isoleret. Han har et rigtig trist liv. Han er få venner, hvis han har nogen. Han har nogle familie, der er søde og rare, og selvfølgelig holder lige så meget af ham, som de holder. Altså Tinas fælde holder af hende. Men på en eller anden måde, så kan de bare ikke støtte hende på en kvalificeret måde. Så Peter, han er trist. Han har det ikke godt. Peter, han bryder sig heller ikke om bevægelser. Han er lige så dårlig, som Tina er. Han ser utroligt meget til det, og han spiller især computer, især sådan nogle skydespil på internet. Og selvfølgelig gør han det. Det er det, han er god til. Det er det, han får også sin succesoplevelse. Han har aldrig været god til skolen. Han har aldrig været god til noget som hælde Danne. Han er god til at spille computer, så det er klart det, det han gør. Peter, han bryder sig heller ikke om sundmad. Eller han bryder sig meget om usundmad. Han bryder sig ikke om sundmad. For Peter, der er det faktisk... Han spiser ikke abler. Han bryder sig simpelthen ikke om abler. Og han spiser usund. Det vil sige, at han drikker enormt meget kola. Han spiser slik tips og junkfood. Og det er simpelthen det, han lever af. Det er ligesom til en viss niveau. Peter, han bryder sig selvfølgelig også, og tager sig engang imellem ikke så hyppigt som Tina. Måske et par gange hver halvår. Det gør han selvfølgelig lidt færre gange, fordi han har jo ikke det overskud, der skal til. Han er jo presset, kan man sige. Han løber hurtigt sur i det. Og han gør det samme, som Tina gjorde. Han skudder dyrk fitness. I og med, han ikke kan lide salat og frugt og grønt. Så reducerer han på det han kan. Det vil sige, at han kan drikke lite kola. Han kan tage lidt mindre pommes frites. Han kan måske spise en bøger mere. Punkten er, at han gør noget, og det er vigtigt. Men igen, han løber sur i det. Så er vi lene, hvordan Peter havde tapt sig, og det er interessant. Lene var ikke specielt meget for meget. Hun livede sådan 10-15 kilo. Det vil sige, at hun kan egentlig godt tage noget tøj på, hvor hun kan skyule det. Hun kan godt... Hun kigger man ikke efter. Som sagt, at hun tapt sig, eller hun har ikke taget på i forhold til den her vægtapslejre. Men det anerkender hun egentlig ikke som en større sejre. Hun er også stadig om, at hun er for tyk. Lene er socialt velforgærende, og hun bryder sig heller ikke om bevægelse. Men det, der er sket med hende gennem projekter, det er på en eller anden måde, så hun gradvis ventes selv til at gå lidt mere frem og tilbage at cykle. Ikke fordi det er emotion, men fordi hun skal i skole eller på arbejde. Hun skal ned og besøge sin veninde eller påkker dag. Så når jeg spørgner mig, hvorfor påkker du begyndt på det, så siger hun, men på en eller anden måde, så giver det jo lidt siger hun på motionsfronten. Og på en anden måde, så har hun fået en vagn ud af det, og så vil det skulle også se trælt hele tiden, så hun har ligesom gjort det til en vagn i hendes dagende i dag. Lene kan også godt lide Usund mad, det vil sige hun er helt vind med pizzare. Men det, der er sket med hende, hun har også ændret sig som Tina, og det har gået sådan ret Usund mad i starten af projekten, til mere sådan lidt mere sund mad. Men hun er blevet traumatiske i forhold til sin mad, det vil sige hun kan egentlig godt sige, at jeg fik pizza i går, er jeg ikke skal have pizza i dag, og det er sådan noget, jeg synes er fornuftig. Lene forsøger også at tabse sig, og på trods af, at hun egentlig taber sig så meget, men bare lidt en gang imellem hele tiden, så kontinuerligt. Så forsøger hun også at tabse sig, det gør hun lige så tit, som Tina gør, som per gang og måne, og hun gør det samme, fitnesscenter og salatmad, og det lever hun selvfølgelig sur i, og hun har brændt afligt. Nu bevæger jeg mig lidt op, og tænker, hvad fanden betyder alt det her? Det, jeg synes er vigtigt at lægge mærke til, derfor det, jeg tænkte mig at presentere her i dag, det er, at de her unge mennesker, de er så motiveret til at tabse sig, og de er så egenlig overvej for meget, de vil så gerne have en kæreste, de vil så gerne leve et normalt teenageliv, og det kan deres vigtigt for dem til, og det er sønt for dem, så derfor de er motiveret, de vil skide gerne. De har den nødvendige viden, de har muligheden, og de prøver at prøve, men de løber sur i det. Så hver gang jeg hører, at tykke mennesker ikke er motiveret, til at tabse sig, så bliver hun sådan lidt, så bliver hun sådan lidt ked af det, for det passer ikke, de er motiveret. Hvorfor lykkes det ikke? Det lykkes ikke, fordi, tror jeg, og man kan selvfølgelig komme med andre forklaringer, men det, jeg synes, jeg finder i mine undersøgelser, det godt, hvad andre vil finde andre ting, det vil de helt sætte, og det er, de som ikke er socialiseret til at leve sundt. Men det mener jeg, de har ikke lært glæden ved at bevæge sig. De har ikke lært glæden, for eksempel ved at cykle, ved at gå en tur i skoven, ved at lege haven med deres navelpokker ved dig. Samtidig, og der synes jeg lidt, der er et socialt perspektiv, samtidig har de ikke lært den her, lidt diffuse glæde ved at spise. De har ikke lært det med at sætte sig nødt som familie, som gruppe, og spise, ikke fordi det er sundt, eller fordi man skal tabte sig, men fordi det er en vigtig socialt begivenhed. For dem har maden hele tiden været, og de vandt til at købe mad, så snart de har penge, og så snart de ser, at de er varme, og så drager dem, og de bliver nødt til at købe det her spiste. Er det interessant? Det er faktisk ret interessant, synes jeg, fordi på en eller anden måde, jeg selv og alle er, og de tykke mennesker også, på en eller anden måde, så gør vi, hvad vi vil primært, hvad vi skal. Det kender vi jo godt for at se selv. Altså, vi starter jo ikke dagen med at lave det kedelige. Vi starter med at lave det, vi kan lide, og bagefter, hvis der er tid nok, så laver vi det kedelige, og det er der jo sjældent. Det kender ikke det. Det er jo de færeste, det er pointen i det her, det er jo de færeste, der spiser sundt og bevæger sig, fordi det er sundt. Sundt er jo egentlig en ufattelig ringe motivat, så der er jo ikke noget kedeligere, der gør ting bare fordi det er sundt. Man gør jo ting fordi det er sundt, fordi man har en blæde ved det, fordi man kan se en vætdi ved det, fordi den her sundhed på en eller anden måde matcher det, der ligger i ens personlighed. Og det synes jeg, jeg finder ved de her unge mennesker, at på en eller anden måde, de gider ikke bevæge sig, de synes bare ikke det er fedt. Det der med maden, det skal de ædre med at tvinge sig til at spise, hvis den skal være rigtig sundt. De gider ikke leve sundt. Eller ikke give ordentligt, det er et forkert ord, men de har ikke lært væddien, de ser ikke nogen positiv ting ved det her sundt liv. Hvad gør vi fedt? Nu er jeg ved at nærme mig en afslutning her. Hvad gør vi ved den her fede med epidemien? Jeg synes primært, man skal anerkende, at man kun kan leve sundt, hvis man synes om det sundt liv. Vi kan ikke tvinge folk til at leve sundt. Hvordan kommer vi til at stimulere folk til at anerkende det her? Nu er jeg tilbage til samfundet igen. Jeg lavede ud med det her Obesogenic Society, det her samfund, der fordrer, at man bliver tykket, at på en eller anden måde synes jeg, at man har svægtet den daglige bevægelse, man har svægtet måltidskulturen. På en eller anden måde, bliver vi nødt til for samfundsiden, og lige som spark til den igen. Jeg tror, at på en eller anden måde, så skal samfundet vise vejen og prioritere det sundt valg, det vil sige måltid, og bevægelsen i daglige dagen. Man kan ikke, som jeg synes, vi ser alt for tit, man kan ikke blive ved med, at sende de tykke mennesker til diatister, og hvad pokker ved jeg, op til lægen, og på vægtabskurs, og sådan nogle ting, hvor de bliver ved med at få at vide, dem gør det jo bare sådan. Hvis du melder dig i en fodboldklub, får du også et motion. De her mennesker, de gider ikke spil fodbold, og de gider ikke spil til deres sundt, men vi bliver nødt til det sådan langt, og hårvej får nødt dem der til. Hvordan kan vi gøre det? Jeg har to eksempler, og det her ofte kommer på glatis, men det er jo mine eksempler, hvor jeg filosoferer lidt over, hvad kan vi gøre ved det her? Jeg mener ikke, der er evidens for det her, og jeg mener heller ikke, det er de ting, jeg vil sige her, som gør, at vi kommer til at tabe os. Jeg mener bare, at vi bliver nødt til at tage et langt sejt træk, hvor vi forsøger at gøre nogle ting, der gør, at folk får en glæde ved at spise og ved at bevæge sig. Så på en eller anden måde snakker jeg ikke så meget om vægtab. Jeg snakker om, at vi skal have den der basale glæde ved nogle helt almindelige kvaliteter, som at bevæge sig cykelig i skole og spise sundt. Ikke fordi det er sundt, men fordi det er en god kvalitet, der gør sådan nogle ting. Jeg har lavet min egen moldtidspyramiden, og den synes jeg egentlig er rigtig god, og jeg synes den er god, fordi jeg har sat kostpyramiden oppe i toppen, som jeg kan se, som det mindst vigtige. Og pointen er igen, at før man kan spise efter kostpyramiden, så bliver man nødt til at kunne spise efter moldtidspyramiden. Man bliver nødt til at anerkende vandien er mad, og det var det, jeg lidt mente, at de her tykke mennesker ikke gjorde. Man bliver nødt til at anerkende vandien er mad, før man kan traffe et sundt valg. Og den synes jeg skulle lidt, man har glemt. Jeg synes, man fokuserer alt for meget på hvilken diag man skal på, hvilke nogle fitstoffer der er sundt eller ikke sundt. Der er ikke nogen, der tænker om, hvordan får vi folk til at spise det, vi gerne vil have dem til at spise. Så det for mener jeg, men i højre grad skal fokuserer på omgivelser. Altså det, der gør, at nu sidder vi her og nyder vores mad, altså på i skole, og cantina, og hvad påkker ved jeg. Som jeg ser, det handler ikke så meget om, hvad man spiser. Det handler om, hvordan man spiser, og man prioriterer det. Man har nogle lækre omgivelser, man lyser ind, og man ved, at selv om man spiser sin mad i tolv fri kwaterer, så er der faktisk ikke nogen af de børnene, for de andre klasser, der tager fodbold på hende, og den slags ting. Nogle helt basale ting, synes jeg, at man bliver nødt til at fokuserer på. Samtidig mener jeg selvfølgelig også, at tilgængeligheden af sund mad skal være der, og man skal have det usundet væk. Altså det siger jeg selv, men det siger jeg ikke, man skal gøre, fordi det er sundt, men fordi det er sundt fornuft. Og så synes man, i højre grad skal stimulere familierne til at lave mad til en socialt begivenhed. Fordi det andet er socialt, at man, ligesom, værsætter det, og får en glæde ved det. Det vil sige, for søg at motivere familien til at købe ind sammen, lave mad sammen, spil sammen, sluk fjernsyn, vaske op sammen, med pokker ved jeg. Og igen, det handler ikke om, at det skal være sundt i min optik. Det handler om, at de skal have en glæde ved det. Og igen, det handler ikke om, at de skal tabe sig, det handler om, at vi bliver nødt til at gøre dem klar, til at tabe sig. Så er der bevægelse. Her er der en graf på den ene side, der viser helt banalt, at samtidig med, vi har fået flere biler, og vi ser mere tebigt, så bliver vi mere fede og fede. Det er et helt banalt eksempel. Så det her eksempel, det handler om, om børn tænker, at der skal cykle frem og tilbage til skole. Og igen, de her eksempler, der er ikke evidens for, at man taber sig af det, men jeg tror på den sunde fornuft, og siger, at ved samfundet kan press på og få børnene til at bevæge sig, mere et astagning i dag. Så vil de når de når, en viss alder, for eksempel, så vil de have en glæde ved at bevæge sig, og derved vil de automatisk selv vælge et aktivt liv. Måske ikke alle sammen, men det er et skridt på vejen. Det synes man, at i højere skal prioritere, som noget som cykelstier, til at fra skoler i de belastede områder, hvor de her, lidt socialt, de her, lidt marginaliseret, hvorover de bor. Så synes jeg, at der er mange gode skridt omkring cykelstier. Det skal også nævnes, jeg synes faktisk, sådan noget som cykelskur. Det undrer mig, at der på skoleren ikke er nogen fornuftige cykelskur, hvor børnene cykler, ikke bliver væltet, og riset, og omvinder, når der er sned, så bliver de våget, en pi i første klasse, give os, hvor der ikke kommer ned til en sny cykel, og den er skrammende, der er en våd sadel på. Det giver hun da ikke. Samtidig, så forstår jeg ikke, hvorfor der ikke er mulighed for, at pumpe sin cykel på skolen, eller hvor den nu er. Altså lave sådan nogle små repressioner med skolens pedel, eller nogle efterlønner, der går og kunne hjælpe børnene med det. Den der enlige mor med tre børn, hun har da ikke overskudt til, at få den her cykellabbet. Man kunne også fokusere mere på, synes jeg, sådan noget som, man har lavet sådan nogle cykelgrupper, hvor de møder, eller de forældre, der ikke prioriterede, eller havde mulighed for, at cykle deres børn i skolen, der kunne man jo, for de forældre, der kunne cyklet forbi, hvor vedkommende både det, og samlet folk op, det var også noget, man kunne presse på. Man kunne gøre en masse ting, for eksempel på mit arbejde, der har vi, i øjeblikket har vi sådan noget, der hedder fænhederne. Vi cykler på arbejde, vi cykler på arbejde, lige vel, men nu kan vi vinde et eller andet. Det var fint nok, men hvorfor pokker jeg det, ikke ud i skolerne, dem, der har behov for det? Motiverer du dem, give dem der nogle fede oplevelser, nogle præmer, de kan vinde BMX-banen, hvad pokker ved jeg? Og man kunne gøre en masse ting, og igen, det handler om, at man skal give dem glæden ved, og bevæge sig. Nu er jeg ved at være færdig her. Jeg mener, til allersidst, hvis vi vil gøre noget, med fede med epidemien, synes jeg, vi skal fokusere på der folk adfærd. Hvis der er alt for mange, der fokuser på gener, og hvad pokker ved jeg? Og det er fint nok, men i det samlede billede, tror jeg altså ikke, det er der, vi har klokket i det som samfund. Så mener jeg, for længe så her, det skal være nogle samfundsmæssige initiativer, vi skal sætte gang i, det vil sige på forskningsniveau, og på tiltagsniveau. Jeg synes, vi skal holde op med, at sende det tykke folk, til de er tister og sådan nogle ting. Det er ikke det, de kommer til at tabe sig af. Jeg synes, vi skal have et langt tidsperspektiv. Det vil sige, det handler om, man skal starte med, så at leve det sunde liv, bagefter kan de aktivt til stilling til, om de vil. Det var ved at tænke mig at sige, jeg håber, I synes det var interessant.