 ЖЕТВАРЯТ, ГЛАВА ПРВА Записът е направен за библиотека LibriVox. Всички записи на LibriVox са обществено достояние. За повече информация или за да помогнете, посетете LibriVox.org ЖЕТВАРЯТ, ПОВЕСТОТЬ ОРДАНЬ ЙОВКОВ ГЛАВА ПРВА Вечерта на Димитров ден в кръчмата на Къня беше се струпъл много свят. Имаш емнозина от уния, което си идеха всеки ден, като Гроздан, Тачката, Юрдан Ковача и други. Но сега бяха на дошли и всички слуги, колкото и каквито ги имаш е флюляково. В добро джедимитро в ден е праздник на слугите, на горбе чие те. Днес те навършваха времето, за което си бяха условили, кое цяла година, като се смята от миналу годишния димитро в ден, кое шест месяца смятана от Гергиов ден. След два-тридните всички щеаха отново да се представят или присъщите си господари или при други, а до тогас по-убичен е си пеха и си веселяха. Повечето от тях бяха овчари. В саедри мъже те носиха бозяви еморлуции и пискиолии и чанти. Припасани бяха с кожени селяхлъци, в което имаш е големи и малки ножове, кисия с титуни прахан, огниво, револвер, разни древни инструменти, с което си служиха при лякуването на овцете и най-после, нещо, което никога не липсваше. Кавал. Близо до тях бяха изправени долгите и мдрянови кривации, подковани от долу железо, с гега от горе, изпъстрени с черти и резки. Тие древни писмена, за които говори черно-резец храбър. В кръчмата в свен тях имаше още и десятина просте, че в чие с кислуги, няколко пъдари и поляции. Те не маха никак витрофила върху си и нищо друго не носеха освен някоя мочуга, къса стопка на краято яга, опасно уръжи в таке въедния ки и силни ръце. Всички бяха се поприготвили за праздника. Между въхтите и у късани дрехи можеше да си види туктаме и някоя нова салтамарка или нови путури. Изпраните рези показваха бели като с някаки, издърпани навън повече от колкото трябва или на сила застегнати. В разначете ножиците също бяха постък мили и розшивите глави, без доспеята да ги променят твърде много. Лицата си оставаха всета и загорели от слънцето и изпечени за червени като тухла. В ръцете бяха груби, напока ни и хвана леслин. Тешкият труд беше вечна учеснатия хора. Цяла година те бяха вървели поди рстадата или поди рплуговете. Работили бяха без спири, без почивка. Покорни, молчеливи, поднатиска и преща е в ките на господарската воля. И ето, днес те можеха да седнат нарец всички, да си почувстват свободни и независими. Тая нова и тей рядка радост за тях раздрусваше издълно целото им същество. Те пияха, викаха, лодуваха, веселяха се същата тая сила, корава и неистощима, което бликаше и в работата им. Юнашка и буйна беше тая веселба. Всичко имаше в нея, и тържеството на затворници струшили уковите си и лодуриите на деца и добродушната сърдечност на прост и незлобиви хора. Но имаше и нещо опасно. По някога в тия примитивни души избиваше болката на унижението, на вечнуто тегло, на обидите, понасени през цял живот от хората и от седбата. Тога с лицата се искривяваха от яруст, очите се наливаха с кръв, проката блясваше широкия тгабровски нож и с все сила се забиваше в зелената свино маса. Глъчка и шум пълниха кръчмата. Сепак, колкото и да беше голямо баркотията, виждаше, че има едно място, където се сибираше общото внимание, от където веселбата вземаше на сока и тон. Това място беше масата на груздана. Освен него, там бяха и другарите му, тачката и ордан Ковачите Симон Каменарият, нарича на обикновено монката. Един Руси бледолик, момък също си деше там, наметнат с дългъчерна пелерина и скаскет. Едничкото гражданско облякло, което още по-силно беше в очисред това море от овчи калпаци и морлуци и косматико жуси. Той е момък беше учителя Традулов. Облъкатен на масата, усмихнат, той наблюдаваше веселия народ на околу и в погледа му имаше по-скоро въсторки умилени, от колкото просто любопитство. Но в човек в компанията беше лазър чумакът. Из полинският ръст, козините на коленици, обърнатият кожух, придаваха нещо диво и звероподобно на той овчар. Призатъму беше разкупчано от пред ирунтовите му гради не искаха и да знаят за студа. Напреки през лицето му, също като обрача налък, се извиваха грамадни жълти му стаци и стигаха чак до ощите му. Но от чумака страшна беше само външността му. Инак той си беше мек, добър човек и под надвиснелите му вежди, избелелите от слънцето като му стаци тему, добродушно и благо се усмихваха очите му, също те и сините и лъчисти, каквото и небето. Той е единствен покрив, под който чумакът беше прикарал по-голямата част от живота си. Както си виждаше, той беше не само гостенин, но и всичко плащаше, защото на масата го обкръжаваха с най-голямо внимания и всякък гледаха да му огодят. Тачката, низко и сухо човече, подвижно и пъргаво като акробат, правеше най-разнообразни фокуси, мърдаше ушите си, мърдаше мусколите началото си, тъй че малкото му като гаванга калпаче подскачаше, или пък започваше да одряс две шепи по-голямата си и се чуваше също такъв звън, като кога някой раздрынква кисия с пари. «Парили искаш?», говореше тачката, «Эй-ги, имам-ги» и одреше по-голямата си. Веднага след той той позакриваше остата си с рака, изкривяваше шията си и започваше да вие също като вълк. Отблизо запознат стая музика, чумаката друсаше из полинските си гради и от все срце се сменше. И ковачът не стояше мирен, но него нямаше лукавство и задни мисли. Той обичаше да пие, обичаше всеки го, което сядаше на една маса с него. Той прегръщаше тачката, прегръщаше чумака, монката, което му се попаднаше. И когато не намираше вече кога, оставаше си тъй, с раскрите обятия, готов сякаш да прегърне целият свят. И лицето му и ръцете му бяха черни като на арапин от кюмюрия, зато и всички се пазеха от него и не съвсем любезно от бълскла хамиловките му. Но ковачът не се срдаше и този час прощаваше всичко. В одно време той се измъкна от мястото си и излезе сред кръчмата, закрепи се кое как накръката си изголямо въодушевление, повече с жестове и мимика, отколкото сглаз, той беше прегракнал вече от пиене, за пя. Ни и сме брате пионери от Росчука приишли. Железница построили от Ямбола до Бургаз. И децата Флилия ковознаеха тая песен на Юрдана и Нейния чудноват език Нироскини Български. Нешто повече от първия куплет той не прибавеше, защото може би и не знаеш, но него той си го повторяше безкрай, без демоумразни. Тя беше в любимата му песен, и в нея бяха най-хубавите му спомени, защото като млад той беше служил в една пионерна дружина и нестина беше взел участие в постройката на ти и у нашки въспяната линия. Чумакът хареса песента на ковача. Бог знае, дали той разбран нещо, пък и нямаше какво да разбира. Но тъй пламен ни бяха ракомаханията на ковача, такъв Огъни маше в очитимо, два въглина на черното му лице, че коравата душа на овчаре се раздвижи и трепна. Той стоварию мрука си намасата и се провикна с той оглушителен виг, с което са бираше кучата си в къра. Неудържимо веселия пламна в очитимо. После, възгурдян, че понесе га неговите желани и се слушат и изпълняват, той е перна тачката през устата, на кара го да млъкне и да пристане да вие като вълк и задърпа монката. Монка, ставай. Зарива той. Ставай. Транкалоята искам. Хайде. Транкалоята. Транкалоята, което знае от къде и деше това име, беше един румънски танец. Тукашните сели ни бяха повечето Бабадашки Българи, пришелци от Камбалтите и Езерата на Дуновък, къде тобяха живели сред най-различни народности, казаци, немци и румани. От тях, тя бяха зели много игри и песни. Транкалоята беше особено жива и весела игра. Чумакът имаше голяма слабост към нея, а пакимонката и играеше хубаво. Но сега той, като чискаше да му се молят, правеше се изпокойно цигаре и само се подсмиваше. Чумакът изгуби терпение, едо се се идти силно годръпна, че на смалко ще ще да го събори от стола му. Масата се разлюля, чашите изпопадаха и се разляха. Груздан прикъсна разговора си с учители и се обърна. Поглядат само, който той хвърли върху компанията на кара всички да замлъкнят. Те се сподиха някак виновно, гледаха го и чакаха да видят, какво ще кажи. Мирно. Извика Груздан. Чумакът, какво си полудел? Да играе. Транкалоята искам. Пък, какво? Става и демонка. Потрай. Сопнамо се още по твърду Груздан. Ще играе. Мирувай сега. Чули? Чумакът още дърпаше монката, но пред строгия поглед на Груздана тежките му лапи се отпуснаха. Той поклати глава и се усмихна. Груздан се обърне и продължи от нова разговора си. Той беше 30-35 годишин, въстанък и висок, с приятно мурга в улице, с черни мустачки и живиочи, които гледаха умно, уверено, дръско дори. Облечен беше по-бедно, но всичко о него изглеждаше на пето и хубаво, и черният му кълпак изшилен на върха и килнат малко назад, за да си вижда перчемат му, и късата аба и широките черни потури разкупчани долу с разпуснати на две страни пъчи. На едното му охой маше малка сребърна обеца, нещо кораво и власно имаше в цялата му фигура. Явно беше, че от той от човек голямата физична сила е съединена из голяма смелост, че пътят от думите до делата за него е много къс. Сепа кличеше о него една разумна и спокойна воля, която умееше да го въздържи и обоздава. Аз нямам полза от дружеството им, говореше груздан на учителя, и няма да се запиша за член, гдето са чорбъджите, там мене меняма. Вълчани ще оправи селото. Тешко и горко. Тури вълка да ти пази стадуто. И виж какво нещо измислили, която се запишал за член не трябва да ходи покръчмите и не трябва да пие. Ай, деде, като че те не пият, ама знам, то е само против мене. Той помълча е някак по-спокойно додаде. Даскали ти разбираш от тез работи, кажи ми какво ще бъде той дружество, ще имали бърем някаква полза от него. Радуловни отговори веднага се позамисли. Тънка руменина преми на побледното му лице, и пак тъй бързо се изгуби. Изведна, што е дигно очи и развалнувано заговори. Ползали. Никаква полза няма да има, никаква. А ако има, тя е пак за тях, за богатите. Знам гиастия дружества, има ги в другите држави. Но и там какво са направили? Нищо. Това дружество ще взема пари от банката и ще ги раздават тут без колеми формалности и смалка лихва. Ефтини достъпен кредит, както казват. Добре, но той надума само. Те няма да дават пари всеки му тук от тъй, а ще заповядват, ще се налагат. Онзи си ромах, който поиска пари от това дружество ще види и ще пати. Ще с влекат и ризата от гръбамо. Не, но той ще трябва да заложи душата си и да им ста не роб. Найпосле е, как кажем, че ще му дадат. Какво ще направи той с един займ от няколко сотин лева? За кое попреди? Не, с това не се помага. Аз той си и мисли кда скале. Бедните хора пропадат и ще пропадат. Дребен собствени клиси, имаш ли малко капитали малко земя? Рано късно ще ги загубиш. Това е закон и никакви дружества, никаква човешка сила не може да го измени. Лека по-лега капиталът и земята ще се събират във все по малко ръце и тогас? Тогас? Вашто царство ли ще доде да скале? Прекъснаго груздан, като го гледаше весело. Виждаш ли ги? Каза радулов и посочи на околоси. Те са озрели вече за него. Истина, истина ти казвам, тяхно ще бъде царството боже на земята. И двамата се засмяха. След това пак заприказваха, но все по-низко. Говорише най-вече груздан, от време на време споминаваше името на Вълчана и тук аз гласът му трепаше, изпълнен сият и умраза. Груздани Вълчана не бяха добре. Между тях от давна се набираше и се готвеше да избухне една от уния люти и неискореними връжди в салата, които опълчват едни срещо други цели родове, предават се от бащи на деца, разпалват се и се ужесточават все повече, тровят кръвта на цели поколения. Дъръскажа дългата история на тя от колишна война, груздан нито може, ще нито имаше време. Все пак той успя да каже много нещо на учители и като всеки човек, които мисли, че е искрен в исповедта си и силен в правото си, той най-после се успоко и развесили. Все таки в разговори, повече или по-малко разпалени и страстни, бяха зелисали по това време всички в кръчмата. Същото е примирително, с облегчение и с взъимно уважение в приятелство се превършваха и те. И от тук от там погледите пак започваха да се насочват към масата на груздана. Нямаше за какво да се приказва, време беше вече за нещо друго. Чумакът отново дърпаше монката. Мирно. Извика пак груздан. Где е гайдата? Ганю, къде си се запилял? Тука. С гайда подмишница ганю послужно застана пред груздана. Свери. Викнамо той. Транкалоята. Монка. Ставай. Крайна глава първа. Този запис е обществено достояни. Жетваред. Глава втора. Записано за LibriVox.org Жетваред. Повесто тюрданьовков. Глава втора. С един-два дъха изполинските гърди на ганя на духа Меха и гайдата писна. Монката излезе сред кръчмата. Раздърпаха столове и маси, за да му открият Мегдан. Но той не заигра веднага. Правеше само бавни кръгове. Подемаше такта. Подстягаше пояса си. Наместише подобре кълпака си. Готвише си. Разговорите в кръчмата затихнаха. Същите се сложиха на масите недопити. Развеселени и жадни погледи се устримих от всякъде. Знаеха добре всички, как Монката играе. Но той все още не започваше истинската. Правеше същите тие лениви кръгове, уморителни и досадни вече. Изведнещо е трепна, като че подхвървали над пружина. Провигна се високо и късо. Опна ръцей и заситни. Приведен и загледан към земята той пристъпваше в такта на мелодията, отсечено и леко. Заврътваше се изведнъж и като туреше ръцете си на кръста, че връзто и лудо заситняваше на едно място. После скъси и страстни виховето приклякваше, то се подигаше със светкавична бързина. И всичките едвижения повтарихали середовно, или пък изненадваха с разнообразието си, бяха всякога отмерени, плавни, красиви и силни. Хапчеци подзаблещяха по челото на Монката. Но той не знайше омора, не спираше и само подвигваше на ганя. Ситно! Ситно! Никой не можеш и равнодушно нагледат тая игра. Мелодията беше еднообразнано, бързе, игрива, весела. Лицата се проясняваха, учите загоряваха. Прет неудържимата са блаза на лудешки ритъм за игра и най-малката фибро отия корави и силни хора. Провикваха се, удриха по-мазите, пляскаха с ръце. Няко изкоче на въни револверни гърмежи пройчаха един след друг в ноща. Чумакът, което не забравеше, че Монката играеше транкалоята само по него въжелания и беше станал на крака и се мочеше да му подражава от мястото си. Други се провираха между мазите и се готвиха да играят с Монката, но веднага спряха някак за срамени. Гроздам вече играеше срещу каменаря. По добра двойка не можеш и да се намери. Гроздам играеше хубаво, малко по-въздържено и по-тежко от Монката, но зато и пък мъжествена сила и красота имаше в целата му фигура на пета и стройна. Изглеждаше, че те почнаха да се надиграват. Никой не искаше да покаже омората си да се признае за победен. Гайдата редеше ситно-ситно, играта ставаше буйна, неудържима, лудешки и весела. Въсторгат и опиенението озрителите надмина всяка граница. Не се провикваха вече, а просто ревяха и виеха като луди, грабеха чаши от масата, грабеха цели шишето още пълни с вино, запраштаха ги далеч пред себе си и ги разбиваха на хиляди парчета. Най-после гроздан изведнъж спря, отпусна ръце и като дишеше тежко и спутени за червен, тръгна към мястото си. Спря и Монката. Гайдата изпусна още няколко пискливи звука и замлъкна. Омората не беше само у играчите, тя беше обща. Всички седнаха на местата си на стъпите шина. Изведнъж тихо за свири кавал. Свереше дамян, млад и диновчар. Той беше подхванал стара и у нашка песен. Няма друг инструмент тъй много пригоден за тая тъжна и разлята мелодия. Меко и сипкаво се стройха за душевните звуци и в тях сякаш нареждаше и рядайше жива човешка душа. Малко добрени, малко светли минути бяха видели през живота си тия хора. Забравили отколе бащи настряха, петимни за добра дума, замилувка и за обич. Те слушаха тая скръбна и нежна музика. Ледат на душите и им се растапеше. Събуждаха се неясни кубне живтях. Въскръсваха отколешни спомени. Всеки почувства, че го наляга черна и непонятна мъка и бързаше да я отдави сповече вину. Чашите се изпиваха на един дъх и до капка. Имаше и сега провикване, но тебя харедки и глухи. Секваха изведнаше, веднага след това лицата ставаха пак замислени и учите гледаха взимята на въсено и мрачно. Чумакът гледаше в дъното на чашата си, като чегадайше. Пъшкаше и свире по-потегляше хайдушките симустации. Чуш на общото вълнение, като всеки разсеен или комислин чове, коста на само и роданко вачат. Той си штураше на сам нататък, говореше високо, на ка не се дори и да запея любимата си песен, но една силна ръка го хва на зашията, като с железни клещи и го накара да седне на мястото си. Сядай тук диване такова. Викаше му полу гласно чумакът и го натискаше на стола. Ще те убия. Слушай, свири челякът. Учите му горяха от гняфно, в тях имаше сълзи. Малко по-малко разговорите почнаха да се подновяват, глъчката се по-усили. Но кавала то ще держеше всички вчоруващата си власт. Радулов беше под прел главата си на ръце и по-бледен от колкото си беше, слушеше за мечтане и захласнат. До него грузданство е ше прав и също молчеше. Случайно погледат му се спря върху един старец, седнал семичък на страна. Той беше дядо Петер Коконата, сел с кетки хая. Дядо Петре, викнамо груздан, като му подаваше чаша вино. Какво си се замислил толку с? Да не сети потъна ли гимите в морето? Я си пийни, какво ще му мислиш? Дядо Петер по-е чашата явно трогнато това внимание. Как да не мисли грозио? Кое време е? На Димитро в дене, пък аз дето се вика и зърно не съм собрал за хакъси. Не дават, не дават и ту и то. Той изпичашата повърне на груздана и си избър са осните с рекава на Абата си. Не дават и ту и то. Повтори той. Ще дадат, всички ще дадат. Утешаваше го груздан. Селски слуга си няма да те оставят. Не дават бе пиле, когато вълчан най-богатят, гдето се рекло, не дава, какво остава до другите. Не давам, казва повече от една крина. Ама не ето и думам, друга е сметката. Който, казва, ти е правил та сметка, той да ти плати. Върви, че се разправи. Дядо Петре! Извика няко от далеч. Поплачи се на дружеството. Дружество! Не ми трябва мене дружество, аз съм си ромах човек. Груздани учителец изпогледаха и се засмяха. Не чакано кавалът на дамена под реченица. Не видима рака сякаш грабна болката от всяка душа и аз замени веднага с веселие, същото е безгрижно, както по-рано. Лицата отново се проясниха, учите заблещяха, глъчката се засили. И за общо по-смеща ще чумакът се изправи, провикна се и се приготви да играе. Направиха му място, изполинат се за люля и се заклади трома во и тежко като мечка. Ни рът се, ни кръка го слушаха. Приедно малко по-голямо усилие да се подхвърли и да приклекне, нещо, което според намерението му трябваше да излезе много грациозно, то изгуби равновесие, политна и сестру поликата кънера върху една маса. Избухна смях. Не можа да се одържи дамян, прихна и той да се сме и кавалът землъкна. Так му в това време в кръчма таблязуха няколко души. Не и когметът, секретар Бирникът, два матрима от побогатите селини между тях, Вълчан Дуков. Тейдеха отучели щето. Новото дружество трябваше да има там заседание, но то не стана, защото повечето членове, напуснати услугите си и претрупани с работа не бяха се явили. Допреки това, влезнелите имаха важни надути лица, сякаш искаха да покажат, че те са се наелиседна работа, която не е за всички. Шумът и разваление от въздух в кръчма тя като чеги от врати и едоса. Без да се спират, е преминаха покрейте с гяха и се изгубиха в отделната стайчка. Но чумакът, който още не беше се оправил, както трябва от паданите си, са пика са Вълчана, догони го, сложитешката си лапа върху рамуто му и завика. Бай Вълчана е, за много години, ела тука, ела, аз черпя. Та е мечешка любезност, не се хареса на Вълчана, но нямаше какво да се прави. Престворено зарадван, той се върна и седна на пейката, където чумакът губеше доблякъл. Той продължаваше да го увещава. Седни тука, хатака, ти си ми първият чурбъджие бе Бай Вълчане, ти си ми учил на занайат, какво ще пиеш, винцели, аз черпя. Ще черпиш, то се знае, каза Вълчане глезено по тегли чумакът за единия мостак. Ще черпиш, какво ще правиш, Димитро Вдени, днес господарите със Луги, аз слугите господари. А, че те, Колан Бай Вълчане, всеги знаеш тия, вино до не с къньо. Та те я, днес слугите със Луги, а чакай, как го каза? А господарите господари, не, не беше те. Вълчан се разме добродушно, с нисходително и пак по тегли чумакът за дългия мостак. Отново той трябваше да му повтори и обясни думите си. Вълчан говореше разумно и сладко на истина, но на един малко книжовен язик, чушна чумака. На млади години той беше ходил чак в котел, учил беше една година в училището на Райно Попович и зато вами наваше за учин човек. В празничен ден той пееше в черква и читеше апостола, говореше много често и кое знае защо за някой си пълски генерал Бем, и обичаше да употребява доми като человек, совест, також да и други. Прекарал човек вече слап и сух, сочи далбоко хлът на лифорбите си, от което те изглеждаха като на кокумявка, той беше инак здрав и държелив, водаше изправени на перен като петел. Рядко той казваше някоя дума без да е при дружи с някои жест или особени израснълицето си. Увлечеше ли си пък, за да предизвика по-голямо внимания и да подчратае това, което говореше, той имаше обича и да мужка са беседника си, да мудра по ушите, да го чука по носа. Плюля ково знаехъти е чудноват и привички на стария чорбъджия и от нема и къде ги търпяха. Домите на той човек те чаха като река. С чомака вече той водеше най-радушен разговор, глъчката на около беше голяма и това го караше да вика и по-често да мужка чомака фребрата. Говореха за времето, за последните дъждове, за новата древа, от която овцете ще хванат кръв. Стана дума и запакостите от вълците, а от там разговорът премина и върху кучетата. Вълчан разказваше, а той обичаше да се хвали, какви кучета беше имало едно време. Големи и рунтави като мечки, люти и зли като змия на долска порода. И налаехът дип да речеш, молчат, гледат към земята и само очите им светят като въгляни, ама видят ли вълк? Беше права от горемо и тъй, гърди с гърди. И за да покажа това по-нагледно той и силно блъскаше чомака в гърдите. Вълчане! Извиква високо някой. Вълчан се обърна. Сред кръчмата беше застанал дядо Петър, един само той още загрижен изплачливо лице сред толкова весели хора. Вълчане! Я слушай! Повтори той. Вълчан се обърна и само го изгледа недоволен, че прикъзнаха разговора му тъкмо на най-хубовото място. Вълчане! Я слушай! Настояваше дядо Петър. Какво искаш? Сопна се Вълчан вече е до сен. Какво искам? Ами хакът ми кога ще се събере? Хакът ми беджанъм? Ти колко имаш да взимаш от мене? Една крина. Казах ти, ала и си е вземи. Ама не е тъй! Комшиите друго наредиха. Който е наредил друго нека той ти плати. Вълчан се го отвеш отново да продължи разговора с изчомака, но при дядо Петъра се изправи груздан. Не е тъй, Бай Вълчане. На меси се той има кари да говорише на глед спокоено. Явно беше, че едва задържаше е да си. Не е тъй. Какът тази година няма да се разхвърля на къща на декър? И право е, който има повече и повече ще плати. Сирач и аз да платя повече. Не! Той си человек е служил на мене толку с колкото и на ваша милост. Нови закони ли ще изваждаме в старо село? Не можете и не! Не може и ще бъде. Умрято старото. Тъй сте се научили ви, ама няма вече кой да ви подлага гръп. Няма вече слепи хора. Тъй ли? Засмяс я извително Вълчан. Тъй ли те учи твой от очител? И той погледна към радуловът, който загрнат в черната си пелерина, слушаше усмихнат. Никой не ме учи мене. Избух на груздан. Който е богат, ще плаща повече. И на кехая, и на община, и на държава. Тъй знам аз. Имаш, ще платиш. Имам, я имам, ама питаш ли мен как съм печелил? Работил съм, работил съм и не съм стоял по кръчмите като тебе. Почите на грузда на блеснаха искри. Той пристъпи една крачка напред. Не те е Срам. Извика той. Знаеш само хорска мъг да е деш. Вълчан скочи като ужилен. Лицето му прибледня. Долната му челюст затрепера. Почите можете подълбоко путаниха в орбитите си. Коя мъг съм изял бе магарски сине. Пресипнало извика той. Кажи де, кажи. Без дама отговори нещо. Груздан го измерваше само споглед, пълен спрезрени и образа. Кръчмата стана съвсем тихо. Всички бяха се обърнали и слушаха. Вълчан, възбуден от собственя си глас отчаяно махаше с ръце срещо груздана и повторяше. Кажи де, кажи. Той е вече се оглядваше по-бедоносно и гордо. Холон, Бай Вълчане. Спокойно се обади някой. Не викай толку с. Никому нищо не си бил изял. Адвата Наполеона от Моя хак. Нигили изяде. А Моя е морлук. Обади се друг. Пъзърлъкъни беше, а не мигодаде. Хайде, хайде. Да не си отваря мостата яз, Бай Вълчане, не помниш ли? Той е вече не може да довърши. Боен смях заглощи думите му. Вълчан се обърна и не знайше кому порано да отговори. Ръстреперен и бледен той Пуле ше учи. Озърташе се наоколо си, като четър се ще помощ. Изведнаш той се зря двамата си сина, на битие плещести и здравеняци, които бяха се спрели при вратата и начумерено и мрачно следяха припиренята. Старят чурбъджиято с час се съвзе и доеде на себе си. Никакво съмнение нямаше за него, че груздан нарочно беше му поставил той екапан, за да го унизи и осмеи. Всичкият му яд се повдигна сега против него. Пияница! Завика той. Пияница! Баща си у мори! Какво? Завика груздан с тисните зеби и пристъпи. Кравник! Не хрени майка! Аз ще те! Чо се звънка плесница. Вълчани зохка и се залови с двера се забузата. В една гъдвамата мусина изреваха като вълци, спуснаха си и в един миг само груздан си видя грабнат в железните мраце, издигнат на гора към тавана и готов да полети от там надолу към земята. Нади фреф из пълни кръчмата. Всички скочаха на крака. Размахаха се дългите дрянови кривации, мочугите показаха смъртоносните си глави. Груздан беше отърван. Нападателите сами си видяха натясно. Найко кметат. Секретар Бирникът и Каню влязуха между двете разърени стрени и ги разделиха. След много молби и увещания едните насядаха на местата си, вълчани синовете муси излязуха, при дружени от кмета. От въноще се чуваха заканите на обидение чорбъджи и на синовете му. Подигнат се отново глъчка в кръчмата. Загрузда на никой не каза лоша дума. Напротив, на него всички глядаха звъсторки гордост. Като че той беше одарил тая плесница от тях но име и зарът тях. Изби и се разпръстана и после набраната злоба и мъз. Всички почувстваха облегчение и някаква си свирепа и горда радост. Отново се зеля виното. За свири гайдата и сякаше двам сега започне истинската веселба. Буйна, разъздана. Мрачното и страховито тържество на пияни хора затъкнали в поясите си ножове и ревовери. Готови навсичко. Късно след полуношта, най-после, кръчмата на кани отихна. Осветените прозорци огаснаха и вратите се затвориха. Последни се отиваха груздани и другарите му. Радулов се сбугува и си замина към очилището, отиде си и монгата. Кова че тюрда ноща блъскаш и навратите и като придаваше най-голяма сладост на гласа си, моляше кани да отвори и да им даде нещо да пият. Кани остава глух и не отвори. Тогава и те тръгнаха да си ходят. Кова чети тачката подкрепиха чумака, който лудуваше и семяташе между тях, като средния кон на някоя руска тройка. Те се отдаличиха и си закриха в близка една улица. Гроздано стана сама. Цялото село, с къщите и увожките си, соградите и големите си са плаци, тънеш е вчерен мрак. Тъмно беше и на около, чак до последните очертания на хоризонта. Но над всичко това се издигаше ясно и светло небе, посипано столько во много звезди, като че далбоката и пространна лазур беше изпълнена с не сметни руища от сребърни пчели. Беше тихо. И най-слаб вятор не разклащаше върховете на увожките. Някъде из улиците свиреше кавал. Нищо друго не се чуваше. И сякаш там не човек свиреше, а ти е звуци се раждаха из самата нощ. Требтяха. На широки вълни на горе към небето целуваха звездите. Грозданоще стоеше пред кръчмата. Цигарата му припламваше сегистоги с мрака. Най-после и той си тръгна, но на место да прикоси през моста и да си отиде направо в къщи, той влезе в сянгата на върбите и тръгна на долу, където беше къщата на вълчана. Върбеше бързу, слегки и твърди стъпки, като че нищо не беше пил. На крайна глава втора. Този запис е обществено достояние. Жетварят. Глова трета. Записано за LibriVox.org. Жетварят. Повесто тюрдан Йовков. Глова трета. След такава тежко обида, каквато беше претърпел вълчан, не и кук метът не можеше да го остави сами от кръчмата, тръгна да го изпрати до домамо. И докато двамата вълчано висина и стръгнали, кой знают, где по един кол, се още се обръщаха назад. Неко избързе с вълчана напрете, вся как се мочеше да го отеши. Вълчан не продума ни дума, изглеждаше объркан и изплашен. Нщо облязуха у домамо, след като на хока и припрати на страна ръстревожената си челед, вълчан изведнеш станата къв-къв-къвто го знаеше Нейко. Заудря се в гардии и се захвали. За расправя колко хора са видели добро от него и, като все мушкаше Нейко и го дърпаше за охоту, на кара го да слуша, какво беше направил и за селото. Той приказваше непрекъснато, възбудено, и ако това все още беше нещо обикновено за него, Нейко изстърпваше, когато чуеше смифъму. Сух, не отцърът се е смях, който не развеселяваше лицето му. Учитимо се оставаха все те и разгорени, като въгляни, измъчени и натъжени. Адолната му челюст, както порано, трепереше. Когато Нейко стана да си ходи, Вълчан, доволен много от него тая вечер, излезе да го изпрати чак на двора. Побаво направи, че доде Нейко, говориш и му той, като держаше ръката си на рамото му. Поприказвахме си, олекнами, сполай ти, а вну и куче право да ти кажа, забравих го, человек ли е той, человек който е, той има совест. Вълчан наистина верваше, че се успокоил и докато се връщаше в къщи, докато сядаше на същото място, кдето беше сидял, когато Нейко беше при него, на лицето му още имаше усмивка. Но малко по-малко той се занесе, замисли се. И от веднъж усети, че мъката му пак се връща като забравена болка от зъп. Той под преглава на ръката си, наведа се и си омалча. В той време двете муснахи, още както си бяха применени за димитро в ден, започнаха да слагат за вечеря. Те стъпиха леко, приказваха си щепнишката и плахо поглеждаха към свекар си, който все още стоеше замислин и нито поглеждаше хляба и госбата, нито поемаше мясаля, който бяха прехварили ли на колената му. И когато всички, малки и големи, се наредиха около софрата и, както беше ред, чакаха вълчан да почне пръв, той трепна, като че се са буди, изгледа ги всички без да вижда някога и извика, като махаше с ръка към прозореца. Аз неголи, аз от селото ще го изпъдя, рода му ще затрия, аз ще го науча, чака и ще ме познае той, кой съм. Всички се сепнаха и настръхнаха. Ех и ти, стига! Сопна се старата. Остави гото с нехрани майко, него и кучата не го едат, а ти? Мя зали ти стъкъв човек мегдан да делиш, я го остави. Я стъй ще рикатейко. Обади си жела, постарата вълчано въс наха. Груздан, кой го гледа него груздана, то от него човек няма да стане, а ми мен за женамо, за Петре ми е жал, обавата жена, като ябъл, където се казва, за него ли беше. Жело умейше да се докарва и знаяше, кога да бъде по-смела. Като говореше за хубостъна груздановата жена, искаше да припомни и за своята си хубост. Правеше той нарочно, предсвикърва си, защото знаяше, че в такъв част тя, ще не ще ще я терпи. До нея си деше по-младата снаха, мита, жена едва преди година. Тя мълчеше и се показваше хрисима, мъкар, че когато речеше да погледне на някъде, в черните и учи блясваше весел за тъй и смях. Я вземи тейко, вземи да хапнеш, подзежела. Дано хората знаят, коя е вълчан и кой груздан, гол так такъв. За Петре ми е жал, че ми е била дружка хубавата жена. Свъкървата метна поглед към нея, погледне и младата и рече. Хубава, хубава. То само с хубус нищо не става. Нея знам и нея, каква е повлекана. Търкулила се тенджерата, че си намерила похлопака. Яги оставете. Хайде, хайде да си храним, че нея е хубава с уфрада чака. Вълчан въздъхна. Прекръсти се и поехляба. Започнаха да си хранят, но мълчаха, като се бояха да не би, като кажат нещо, да върнат гнева на вълчана. Само жела ставаше поотворена, подканише вълчана, валише му то тазто у нас госба, слагаше хляп от предемо. По някога ставаше да отнесе или да донесе нещо, и тога си справеше цялата си снага висока, силна, стъпеше тъй, че всичките е гривни и на низи звънтяха, или пък с особено задоволство отмяташе назад някой плитко от косите си. И не се усмихваше, а лицето и светеше и кафявите и очи потънките вежди също тъй се обливаха със светлина, спокойни, ясни. Свикървата и справеше с очи и съвсем неочаквано с немаше погляда си, поглеждаше младата снаха. Но тя си стояше смирено, с наведени очи. Какво направихте ни вът в мимерлика? Обади се вълчан след като дълго бяха мълчали. Изурахте ли я? Някога, като сега, изурахте ли я? Малко има още, каза Дуко, за ден два ще я свършим, свършете я, че ще започнем при могилата, колкото по-скоро я обърнем толко спо-добре, додей е хубаво времето. Виждаше се, че той приказва не за той, за което мисляше, но сам той искаше да надви мъката си и да приказва за друго. Да си мине празника, че да си гледаме работата, всичко друго е лъжа. Той гледаше пред себе си занесен, забравяше, какво е казал и мисълтамо пак се връщаше към груздана и неочаквано, като се хвана за глава извика, да ме удари! Мене да ме удари! В гласъму имаше плач и сам той, като че не беше вълчана друг човек, сломен, убит. Миг два ни, кои не продума. Изведнаш по-малкият си инсидер скочи. Бате, върви! Извика той из тежки широки крачки тръгна към вратата. А с него ли? Как? Да го оставим да се качи на главите ни? Не! Върви, бате! Повторе той е прибледнял от прага. Старят брат си подигна на стъхнал, потъмнял, сочи изгубени подвеждите, с големи отпуснати мостации. Без да каже дума, и той тръгна към вратата. Старата скочи се припречи на прага пред тях. Къде? Завика тя като простираше двети си ръце. Я да стоите тука, сидере, дуко, тук да си стоите. И докато мита си остана на мястото, жела скочи и хвана мъжа си за ръката. Къде? Викна Валчан, де утивате? Кога питате? Не ме е страх мене от добре вие син. Викаше сидери, гледаше да се отраве от майка си. Бате, върви! Тук да си стоите, казвам. Кресна Валчан, аз бащали са мили не съм, аз ли заповядвам в тази къща или ви? Аз ще се разправям с добре вие син, не ви, да си натискате парцалите тука. Глъсът му беше твърт, уверен. Той беше пак той е Валчан, който заповядва, когато всички трябва да слушат. Тук ще стоите. Повтори Валчан. Идете да заобиколите добита към не знаете ли, че днес слагинямаме. Да назобите конете, черните. Утре ще и да стяг в града. Турете се нов кърусата, пригответе хамутите, чуловете. Хайде! Утре рано тръгвам. Каквото трябва да се направя, аз ще го направя. То е мое работа. Хайде сега, правете каквото ви казвам. Двамата брати си позавъртяха, не казаха нищо и излязоха. Дигайте софрата. Викна Валчан на снахите. Дай ми джидзана с книжата. Обърна се той към старата. Дай ми и лампата на сам пък ти, ако искаш легни си. Аз имам работа. Снахите дигнаха софрата, приметоха и си излязоха. Старата днес е единове хтял, и у ръвън портофел от червена кожа, издут от многото книжав него. И го подадена Валчана, сложи лампата върху крината до него. Валчанто ри очелата си и запреглежда книжата. И без туи ще ще да оти в града. Той беше решил вече да даде за на подсъд, за където го одари. Искаше да прегледа книжата си и да види няма ли и друга някоя работа, което също можеше да свърши. Той вадеше от портофела призовки, бирнишки квитанци и сметки, преглеждаше ги изхедто и изгъваше и ги турише на страна. По одновреме той разгъна голям по жалтял лист хартия. Почти разкъсан от много згъвани. Най-напред Валчан, като че се зачуди, че намирата е хартия, за която, навярно, беше забравил. Той е про чете виднъж, два ж, послъсня очелата си и се замисли. След ту и стана, и заходи, изстаята възбуден, усмихнат. Изведнаш някакъв шум се зачуто вън, бомтеше нещо отмерено, глухо. Валчан отиде до прозореца, по-услуша си и разбра. Играеха в кръчмата и дюшемето бомтеше, коиим можеха да бъдать тия. Ония с груздана. Валчан погледна пак пристъмното стъкло и състиснете за бипрошепна. Юда. Антихрист. А ще те науче тебе. Сега ар тък си в ръцете ми вече. Той се върна гръжливо с гъна хартията, която беше намерил и за едно с другите книжа прибрая в портофела. Чувстваше се те спокоен, че му се струваше, че е колегни и затвори очи, то с час ще заспи. Но когато малко по-късно угаси лампата и си легна, той разбра, че са ние те далеч от него. Той се обръща ще ту на една, то на друга страна и сълтъму работа ще неприкъснато и груздан не се махваше уточитему. Най-после, след час, може би след два, той стана, на метна шубата си и излезена вън. Беше ясно и студено. От към кръчмата не се чуваше вече нищо, навсякъде беше тихо. Само някъде към долната махала свиреха кавали. Обади се петел, след него втори, трети. Раскладиха се върховете на увожките и от горе, от към ясното небе и звездите полъхна тъна к мразовит хлад. Вълчано сети тръпки и вече мисляше да се прибере, когато забеляза, че на среща през улицата в темнината под върбите свети цигара. Ко е той човек? Защо стои там? Какво мисли? Какво чака? Вълчан се върна бързо в къщи, спря се пред вратата на стаята, гдето спеша един от синовете, му и почука. Показа се рошавата глава на Дуко. Какво правите ви бе? Защепна вълчан. Спите, а на около ни ходят хайдути. Живиш те не обират. Ей там стоя един на среща под върбите видях му цигарата. Я върви да видиш. Разсъблечен, съндлив, докумет на нещо на гръбъси и обу някакви чехли на боскрак и отиде да види какво има. След малко той се върна. Никой няма, каза той. Никой ли? Разсърди се вълчан. А аз не го ли видях? Не видях ли цигарата му? Живиш те не обират, ви казвам. Иди към дама, ще измъкнат конете и туито. В обиколи и към хармана. Какво ще спиш? Ей сега ще съм не. Педлите пропяха. Той се встаета. Вратата се хлопна зад него и ключата два пъти се завъртя от вътре. Крайна глава трета. Този запис е обществено достояние. Жетварят. Глава четверта. Записано за LibriVox.org Жетварят. Повесто тюрда Ньовков. Глава четверта. На другия день груздан се сабоди рано. Недоволено цебе си разстроени почти болен. Сега ще да ни мисли за сночната случка и нещо редко за него на место да иди на кръчмата по търси някаква работа. Оградата над Воромо за Немарено от Коле беше се посрутила тук тами и той се залови да е поправи. Цял час и повече той работи трескаво, усилено. С някаква жестока настойчивост към себе си като че искаше да се накаже. Найпосле, когато всичко беше направено както трябва, той на метна тежки си кожух, тезна да си почина и запуши. Паднал беше първията е си ден студ. Комините на всички къщи димяха, тук таме по покривите и поляните, където беше още сянка, се белее ще сребър на слана. Тревата беше още мокра и зато и овците още лежаха изкошарите, селската черда се събираше на припек. Из улиците излизаха кола. Едни, тежко натоварени с храна, отиваха на скеля, тези колелета счувала и сукачена братва до него, леко поемаха пъти за горите на дели Ормана. Едини си чек човек бързо прикуси съседния двор излезе из вратника и поекъм баира на среща. Той беше Монгата. Нарамил железния лост с приметната на него трубата, отиваше да вади камани. Ето как и на реден светът. Помисли си гроздан. Вчера беше праздник, друг ще дойде поната, късега трябва да си работи. Що ми трябва да се зиядам с Вълчана? Да си работи, както работят всички. Той е най-хубовото. Гроздан си усмихна. Спомни си, че същите мисли бяха му минали презуманощес, когато като се отиваше в къщи се с пресрещу Вълчановата къща под върбите. Че беше пракалил с нощи, той си признаваше, но Вълчан ще се по-сърди и по-сърди ще му премине, а сега трябва да си работи. Той е главното. Бодра радост и прелив на сили усети гроздан като си помисли това. Той скочи и се огляда за да се поцети за някаква работа. Спомни си, че се кане ще ти едни да ходи на воденица. Петра! Извика високо той. Петра! Напрага се показа млада жена с хубаво, но малко бледо и полиняло лице. Ръцете е бяха запретнете и брашняни. Какво има? Ти ли викаш? Мочите и гледаха плахо и загрижено, като че те отрано знаеш и че няма да чуя нещо добро. Гроздани викна. Тури ми там малко хляб в торбата. И мали? Ще върви на воденица. Лицето на младата жена си прояснино, тя продължаваше да гледа все те и за чудено и молчеше. Гроздан помисли, че не го е разбрала. Тури ми малко хляб. Повтори той. Ще хоре на воденица. А, на воденица? На воденица ли ще ходиш? Хубаво, хубаво, хляп има. Ей, сега ще ти приготвя всичко. Тя влезе вътре и след малко пак се показана вън, примина, че връзто из двора, събра съчки, скара се нещо на кукошките, пак влеза и пак излеза. Гроздан приглеждаше колата, намазваше засъхналите оси, пристягаше винтовете. Изведащо е спря и се ослуша. В къще се чуваше, че женски глас пеше. Пеше тихо на весело. Гроздан разбра, че пе е Петра. По засме се и отново за стяга разслабени винт. Някаква кола за дранка и селото, но съплъците и къщите пречеха да се види коя е. Изведащо се показе и спря пред кръчмата на къня. Два Эдри, черни коня, лъщяха на слънцето живи, неспокойни, разпуснали гъсти гриви, като лъвове. Беше вълчан. Най-хубавите в селото и богатят чербъджия справа си гордейше с тях. Кой знай от кога не виждали път, сега те силиха напред, хапеха юздите и биха скрак, вълчан тупваше юздите, то се обръщаше към къня и нещо му говорише, като възбудено махаше с рака. След малко силни тако неграбна хакулата, като пирошина и полетяха към града. Облечен в новата си шуба, с опънете юзди в ръцете си, вълчан имаше изгледна човек взел твърдо и безвъзвратно решение. Ще ми дава под сът. Помисли си гроздана. Кълкото и голяма да беше умразата му към вълчана, са пак той беше стар човек и снощата плесница за него беше тежка, кърва вълбида. Никогато и нямаше да е забрави и да е прости. Гроздан не се разкайва, ще но сам разбираше, че отишел твърде далеч. Той още гледаше към кръчмата. Ето, за дада се тачката. Синка в дим бяга от Лулатамо, той подтичва слеки, кръдливи стъпки на лисица, плътва и се изгубва от веднъж в кръчмата, като в дубка. Ето и Юр Данко вачат. Той е припасан с кожа на простилка и в запретнатите си ръце носи някакви железа, а това е знак, едно задължение към самия него, че той е път, няма да се бави много. Голямо изкушение, в което се теже за коравялата сила на привичката но той реши да се въздържи и отново по и работата си. Мисълтъм от сега на татък не можа да се откъсне от сночната разправия звълчана. Той прикарваше през ума си всички злини, които той човек беше му причинил, предугаждаше и нови. Гроздансия досваше, работеше разсеяно, нервно и без да усети силно от разка ръката си. Той се изправи гневно за хвърли железни ключ. Но шината на едното колело беше се разслабила и зато и трябваше да поприказва скувача, масло нямаше и трябваше да се купи. Всичкото и беше достатъчен повод да излезе. Той наметна кожуха си тръгна към кръчмата. Не вика и сопна се той на жена си, което беше излязла на прага и го питаше где отива. Гляде си ти там работата, а сега ще си дода. Още не влязал в кръчмата че говорят за него. Ще го съди разбира се, най-сетни трябва да се разбере имали закони или няма. Приказваше Нейко кметат. Като видя груздана той млък не иззакрачи и скръчмата. Напоздрава на груздана той едва ки им на сглава. Какво си се разсърдил Бай Нейко? Шеговито попита груздан. Готви си въжето груздане, рече тачката, ще те бесят. Та е ли? Защо? За ръцношната работа ли? Къню е криф не аз, да не ни е давал толкова звину. Хе-хе, засме се тачката, право е, от пияния дето се вика и луди от бяга. Ти си криф къню, ти? Кой криф, кой прав, не зная. Обади се къню. Лошо стана и той то. Накъде замина Вълчан? Попита груздан. В града отиде, много е сердит, а ми ти груздане май го прикали. А той? Не го ли чука, кво приказваше? Устави го ти Вълчана, той си е бъбрица. Пръг приказвали той, надумай му и ти. Ама да земеш да го удариш? Много е докачен. Нейко си обърна като ужилен. Докачен ли? Не е е смазане човекът. Сокрушен е. Снощи аз го заведах у домамо с сълзи плака човекът пред мене. На 67 години съм кай, никой спръснеме е закачил, а той да ме удари. Ще го гоня кай до дето ми падне калпакът и на децата и на унуките си кай ще завещая, ще го гоня до девета рода. Нека ме гони. Ка за груздане една отвесна черта раздели веждите му. Той ще ме гони, ама и аз няма да му се оставя. Или той, или аз. Нета и не. А земете, че се помирете? Обади се къню. Ти ще го гони, той ще те гони, каква файда от той. Една омра за само и толкоз. Я стъй ще река. Съгласи се нейко, което като видя, че груздан пак сера сърди изведнъж стана от стъпчев и мек. Помирете се! И вълчан не е цвете, а мастър човеке. Исполучителния тон на Мадрец нейко добави. А белите куси трябва да се почитат. Да се почитат ли? Избухна груздан. Почита се човек, а не изедни като него. Да му снимам, кълпак ли искаш? Да му се кланям ли? Защо? Защото е богат ли? А какво върше не знаеш ли? Впил се в селото, като крълеш, а ти ми казваш да го почитам. Защо? Кажи ми защо? Пусто дърво не окастрено. Измар моритачката. Нейко мах на отчаяно сръка и не каза нищо. Груздан се повече се разголещяваше и, както беше правил много пъти, започна да изброява всички нечисти дела на Вълчана. Селоги знаеха, но за тях говореха само щепнишката. Пусто дърво! Повтареше тачката. Пусто дърво не окастрено. Груздан примина и към по-нови събите, на които не беше чушти кметат. Тогава не ико стана съвсем любезен, засмяся и каза. Остави и остави груздане, тя крайняма. Чакай аз да върве, че имам работа в общината. И излезе. Видяли како фейка, каза тачката. Около груздана бяха насядали вече мнозина, дамян, ганю, юрданко вачат. Дошел беше и чумакът на чумерени людс под оти учи. Кой беше поръчал, не се знаеше, но къню сложи оканица звину на реди чаши. Разговорат сухи тежъг от начало бързо се уживи. Писна и гайдата на ганя. Груздана беше започна и засили, като че от само себе си, без някои да беше е мислили и очаквал. Наближаваше обет. Груздан беше забравил, че ще ходи на воденица, както юрданко вачат беше забравил железата в ръцете си. По едно време къню до идеи пришепна нещо на охоту на груздана. След малко груздан стана и излезе вън. Пред него стоеше Петра. Я се поубърка из черви си и пресилено се осмихна. Че е лази де? Прошепна му тя ниско. А ли ще ходиш на воденица? Груздан кипна. Измерия сочи от долу до гори и кресна. Да си вървиш! Да си вървиш още сега, че ще те прибиа. Петра поиска да каже нещо, но срещна пияния по глед на мъжа си. Върви си. Повтори Груздан. Той почака да се увери, че тя си отива, следто и влезе в кръчмата и срдито тръщ на вратата след себе си. Петра направя няколко крачки и се обърна. Погледна към затворените врата на кръчмата, погледна към прозорците и потопи очи в земята. Следто и бавно сподкосени крака се повлече към къщи. Времето беше се променило. Духа шевята риситен сняг, също като прах прехвърчаше извъздуха. Петра вървеше без да вижда нещо пред себе си. И за тедин плет баба Ангелина, тъща на монката, заничаше след нея, злъчно смихната. Това си вървиш. Петра не я забеляза. Тя не забеляза също тъй, че отминала вратника на тяхна дъкъща и се озувала на поляната. Вятърът шиба шелицето и измокрено от сълзи. Погледна ти блуждаеше. Душеше е страшна мъка. Да си вървя. Да вървя и да не се върна вече. Мисляше си тя. Същите ти е думи, които, когато беше малка, е чужа. На среща за гръмя каруца с много хора в нея. Петра се сепна. Съвзесе. Върна се назад и без да поглежда ни наляво, ни надясно. Прибрасе в къщи. А в кръчмата, където бяха надошли мнозина от вчерашните овчари и слуги, веселбата продължаваше. Гайдата свиреше. Чуваха се провиквания. Над вечерония, които бяха отишли в гръда, започнаха да се връщат. Когато вече беше се стъмнило, една каруца с големи черни конес пря пред кръчмата и от нея слезе някакъв човек с граждански дрехи. Каруцато префоча на татък, а слез лият за куца към кръчмата и влезе вътре. Когато той се показа на вратата, всички се обърнаха и го изгледаха, но като че не можаха да го познаят изведнъж. Следто и от всички страни завикаха. «О, дядо Нетко! Добре дошел, дядо Нетко!» Старят човек се усмихна, отговори на поздревите и се спря пред масата, където беше Груздан. «Блади хора израснали, не мога да ги познайя!» казваше той, като се ракуваше на рец всички. «А ти, майче, си добре вия син! Ти ли си Груздан? Аз съм! Много си разсърдил вълчана Дуков. С него до доход града. Той ме доведе. Много ти е сърдит. Далте под сът. Защо? Задето го ударих ли? Не знам. Расправяше ми той, ама кой ще го слуша. Какво пиете? Винцели? Да седнали при вас? Къню. Донеси още една чаша. Извика Груздан. Прекъсната за минута веселба продължи на ново. Крайна глава четвърта. Този запис е обществено достояние. Жетварят глава пета. Записано за LibriVox.org Жетварят повесто Тюрдан Явков. Глава пета. Някога дя до добри Груздановият бъща из вънредно добър и справедлив човек беше съдружник с вълчана. Това беше от коле. Токо,що преселени Флюя Ляково и двамата бяха още бедни, но млади и много работни. А тога в обширните полета на около бяха непобутната целина обраснала само с генгер висока трева и капина. Съдружниците се замогнаха скоро, купиха си земя, заведиха добитък, направиха си нови къщи. По-късно, когато работата им закрепна и децата им пораснаха, те си разделиха. Направиха това по-любовно и без особени формалности с посредничеството само на стари и по-четани хора. Доволни останаха и двамата. Никой не търся ще нещо повече от това, което беше получил при подялбата. Доверечивости на дядо Добри беше голяма. Той знайше, че в 70 дека ранниви половината от нова, което при подялбата се пад на нему, бяха купуване общо, но случайно в продавателния акт бяха писани само не името на Вълчана. По грамотен и по-отворен Вълчан водеше сметките, пазеше всички книжа. У него встана той документ и след подялбата, защото когато го потърсиха, за да го уничтожат в присъствито на свидетелите, Вълчан беше забравил, где го е турил и не можа да го намери. Те и си и остана. Дядо Добри не можеш и да помисли, че Вълчан ще вземе да си послужи с него за нещо лошо. Далеч от такава мисъл беше Вълчан. И наистина, когато по-късно той намери той документ, Тури го в книжата си като една непотребна книга. Там го и забрави. Но времената бяха се изменили. Гроздан се заяда с него, тежко и крва въгол обиди. И вечерта на Димитро в ден, когато Вълчан се върна в къщи, обезумяло от болка и срам, той намисляше за нищо другого свен за мъст. Умат му прехвърляше и избиреше всевъзможни средства, едно от друго по-жестоки. И ето, совсем случайно, като приглеждаше книжата си, предочитимо се мерна документът за ни вите. Щом го прочити, фумамо за един ми, козря планът на страшното отмащение. Не се питаше имали право или не, добрели е или не това, което мисляше да въреши. Няма беше и за ни вите. Важното за него беше, че има уръжи е в ръцете си, че е силен, че ще превие врата на груздана. Ще го смаже. Болката, която беше претърпял, като чедаваше оправдание на постъпката му и без много да му мисли, той земина на сутринта в града и дали груздана под сът за тия ни ви. След два-три деня всички флюлюково знаеха, че Вълчане дал груздана под съд, но мислиха, че е зарад плесницата на Димитров ден. Те мисляше и груздана. Виднаш, так му образу ни едни, когато в кръчмата на къня ставаха големи веселби, той получи призовка. Това, което прочете в нея го изненада. Но той не можеше да го вземе за истина. Засмяси и се подигра с Вълчана. По-късно той помисли по-добре и разбра, че някаква лукава и нечестна примка се крия в той процес. Той ходи в гръде и научи всичко. Опасно с неистина имаше ито твърди голяма. Документът беше на лице, от друга срана пък и двамата свидетели при подялбата, едничките хора, които можеха да посочат истината, от давна бяха се поминали. Вълчан твърдеше, че нивите никога не са били общи, а само негови, че, како до сега не си ги бил взе от той, защото искал да помогне на семейството на някогащия си съдружник. Но гроздан не бил човек, към му те трябва да се прави добро. Изглеждаше, че той ще успее. Пред тая вопиюща неправда гроздан изгуби всяко самообладание. Вмразата му към вълчана се превърна в помрачение и лудост. Започна се шумен и делъг процес и заедно с него в ръждата между двете стърни растеша и достигаше размери, каквито никога не беше имала. Тая връжда беше стъп. Дя до добри беше се поминал наскоро под ерподялбата. Минаха се години. Синовете на вълчана възмажаха. Дойдоха снахи, народиха си унуки. Къщата му се превърна в много брои на задруга. Той обеличи и мота си. За богатя. Гроздан беше самичък и остана само с наследството си оставено от бъщамо. Разликата между предишните са дружници започнали, однакво, беше голяма. Гроздан беше самичък и однакво, беше голяма. Нози наговореха, че вълчан бил намери лимане или бък бил излъгъл на времето дя до добри и досетлив е прост човек. Догде змеята не глътни жавата, говореха те, кояреме ти не се издува. Разбира се това беше само малва и в нея имаше повече завист от колкото истина. Но по-късно и сам Гроздан започна да и вярва. По това времето е току, што беше се завърнал от служба. Когато обрадом умче, присимо и послушно, седна почти муминска с ремежливост, нещо, което те и много подкупваше някога, сега сега си е ви заякнал и възмъжал левент с засукъни черни мостачки, отворен, самоуверен и смел. Той знаеш е много, разбираше от всичко, месеше се навсякъде. И ние сме служили службе, говореше той, и ние знаем законите. Природно умето е можеше на всъщността, на всяко нещо. Говореше слесно тая, и те е обидително, че всеки, което го слушаше, неволно признаваше превъзходството му. Работата си гледаше както и порано, при срце, но сега се бъркаше и в общи работи. За него почнахаха да говорят, че дори когато отива в добре в полето не забравил да тури в турбата си освен хляба и някоя книжка или весник. Камочителите, които се редяха в село, той промени държането си. Сега на тях с нисходително и от високо, уверен, че и сам знае колкото тяха, когато не и повече. Само с радуло в той си сближи повече и минаваха с него за големи приятели. Някога в селото имаше традиции и оби, че и пази не много строго. Имаше една освятено от времето патриархал на власт, което поддържаше реда изговора, управляваше и седаше по свои собствени закони. Тая властите и оби, че и сирошаха вече. Вървенците и по-старите хора, които някога ореш даха селските работи, гледаха да бъдат добрусъвестни и справедливи, но вършеха и много неправди, прибягваха често и до насилие, а това никой не искаше вече да терпи. Пътеките към адвокатските кантори и са дилища станаха известни на всеки го. Неограничената власт на бело властите старци от селския си недрион рух на изведнъж. Миналото беше оставило много недази, черковни, училищни и читалищни капитали се разпиляваха и укриваха. Някога беше създаден селски хамбар, но и сега още не се знаеше, кои беше платил и кои не взетата от него храна. По-заможните хора избирани рядовно и дни след други за черковни, училищни настоятели нарочно потулваха всичко, защото сами не бяха съвсем чисти. Коздан поиска да се отворят старите тефтери и да се даде сметка на селото. Недоволните бяха много, и те се са браха на околумо. На едната страна беше той, на другата – Валчан. Годи ни наряд положението не се измени, но двете страни се настаряваха още повече, добиваха опити се каляваха. Напоследах станаха нови избори. Това трябваше да бъде последната и решителна битка, изглеждаше, че той е път щастието ще измени на Валчана и на хората му, но в последната минута гроздан се видя изоставен и измамен. Той изгуби избора, изгуби вероятността да бъде избран някога закмет на люляково, но той изгуби и нещо повече. Непрекъснато тот отичени около селските расправи и расстрои собствената му работа, той отвикна от труда, ходаше често в града, застояваше се в кръчмата за почна да пие. Макари победен, той не се остави от борбата си, но и Валчан гледаше всякак да го притисни да му на пъкости, а той беше по сили не успяваше. Гроздан се дразнише все повече. Лицето на Валчана той виждаше вече личен и непримирим враг и по какъвто и да било повод кипваше и се скарваше с него. Надимитровден той оти да и подалеч. Ударим оплесница. От както получи призовката си, гроздан почна да се напива почти в сяки ден. Умразата му към Валчана се обърна на същинска болест, която глождаше и разяш даше душата му. Сприха физъл. Правда не виждаше никъде. В добродетели и съвест повече не вярваше. Невъздържа ни буен той беше готов да се скарва с всеки, които му се изпречеш и предучи. По заможните хората е виждаше черната и пъклина душана Валчана, победните, страхливцы, които се прекланят предбогатите. Той и намрази всички. Но зато и пък с тачката от ден на ден ставаха поблизки по-неразделими. Лоша Слава имаше тачката. Говориха, че преди няколко години той бил в числото на уная шайка, която беше обрала един русски манастир при устите на Дунова, обир, при дружен си инквизиторски мъки и субийства. Тачката изглеждаше гузени и ничто не работеше. Подир груздана той вървеше като сянката му. И от тая двойка, където от чаяниято и буйната смелост наединя се сочетаваше слукавата пристъпност на другия, където почнаха да се боят и предпазват. Крайна глава пета. Този запис е обществено достояние. Жетваред, глава шеста. Записано за Либривок с точка Орг. Жетваред. Повесто тюрданявков. Глава шеста. Кръчмата груздам се пак намиреше другари, особено измеждопобедните селени, а и Флюлюкова беше весело престиедни и то не зарад друга, а защото така отредението от Бога живот за селата. Почнеше ли зимата почваха се и веселбите. Това лято плодородито беше добро. Прихубо во време и обилна влага се превършваха есените си идби. Семето беше заровено в зимята и наедно с него никниха надежди и за друга може би още по-голямо плодородие. Хората бяха доволни. Наистина селската работа, както казват, никога не се свършва, имаше ей сега. Но в сървадение с усилния и тежък труд през лятото тя изглеждаше спорно и лека като игра. Можеш и тя работа да се види и до кръчмата да се излезе. Появяването на дяда Нетка в Люляково даде нов тласък на това неприкъснато веселье. Дяда Нетко беше от Люляково, но не беше се дохаждало давна. Мъката зародни е кът от една страна и приятелството му къмкъня, което между кръчмарите беше прочуд, че държи хубаво вино, беха го довели в село. Тъй беше вече стар човек, ниси чак и куц си спито жилто лице, с подстригани бели мостаци и остръбя лъбръдичка. Една черна кръпа обвиваше всяко гъщият е мочак до подбрадника. Дрехите му извъхтели, зацапани, с боя и лекета, изведнаш издаваха занятия тумо. Говораше тихо, без движения, с замислен и са средоточен поглед, отправен от долу на горе. Профессионална привичка създадена от нужда да отмерва перспективно формите и разстоянията. С голяма любов и на Божно увлечение беше писало той някога иконите си. Те още кръсеха иконостасите на много селски и градски черкви. Новото време, което разори не един занъят, не пощади и неговия. Появиха се нови учени майстори, някогащната благотворителност изчезна, срцата на хората истинаха към вярате и към черквите. Никой вече не му поръчваше икони. Зарядиха се и семейни нещастия. Помина се женамо, децата му излязуха неблагодарни, напуснаха го и се разпеляха по света. Дядонетко остана сам, обедня, отчая се и в Бога и в хората, напусна старото си искусство и се пропи. Той не захвърли четката на на месту икони, рисуваше сега фирми, завеси за селски театри, боили свъще къщи, украсяваше с патриотични картини дъната на новите каруци, сега има да се разлисва. От предишното смирение душевна чистота и благонравие на Божий служител о него нищо не беше останало. Обезверен, с измъчена и ужесточена душа, той беше се превърнал в лекомислени порочен човек, разъздан и смах над бъбрица. Трудът не го радваше вече, искусството не го увличаше. Пазаше ерминията, това необходимо за всеки, ико написат помнеше също те и житята на светците, но той не черпеше вече от тях теми и вдъхновения, както някога, а най-бесрамноги приначаваше и разказваше енегдоти, от които дори стари хора си червяха. Но лицето му се оставаше лице на посник и какво той да говореше, сам почти никога не се засмиваше. Дя до нетко се застоявлю ляково и не мисляше да си ходи. Той поиска да се отплати на къня за гостоприемството и чко направи нова фирма на кръчматему. Вместо предишните разкривени букви, които къня собственно ръчно беше чертал, той нарисува нови и хубави. Средата на табелата една рака держеше ще вино и пълнеше чаши на редени на поднос, держаното друга, също те и отсече на долаката рака. Той надпис кръчмата на къня неочаквано беше наречено кръчма оспокоение. Нозина като дигаха очи и прочитаха той надпис, питаха къня, какво значи това. Къню се позасмиваше и посочваше с очи дядонетка. Той да каже, той го измисли. Оспокоение Какво оспокоение дядонетко, пората ще се избият тукът и оспокоение. По някога дядонетко не отговареше, по някога казваше, който има ум ще разбере, виното е лек, виното оспокоява повече от молитвата, вино е имало и на тайната вечеря, вино са дали и на Христа на кръста. Не вино, а отсет. Е, то ще е било като виното на къня, кисело за вино слабо за отсет. Не те е срам. Сърда ще се къню, пиеш вино, каквото не си сановал и пак не си благодарен. Целените се смеха. Полицето на дядонетка не трябваше нито мускул. Дядонетко украси и вътрешността на кръчмата, припоеди със стените, нарисува по тях плетеници от лозови листа и груздове, също такива, каквито беше рисува по черковните фризи. Освенто и средата на всяка стена нарисува по една саксия с цветя. Много хубави, много живи. Украси и тезгяха. От всичкото въкънь и беше толко с много доволен, че с най-голяма щедрость продължи на нова страница в тефтереси и сметката на дядонетка. Наскоро след това дядонетко се по-умири и съвсем се уедини в стаята, където живееше. Тая стая нарична от селините тайната стаячка служише за място, където посетителите на кръчмата може ха да си кажат нещо скрitto или да хапнати да пийнат без да бъдат стеснявани от чужди погледи. Къню беше дал тая стаячка на дядонетка, като продължаваше да служи на предишното си предназначение. Дядонетко излизаше сега от стаячката си само да се нахрани. Той и не пиеше, защото груздани тачката бяха липсали някъде. Като гугледаше да излизате и замислен, да си радоточен в себе си, мъда репретова цяло изцапан с боя, къню мисляше, че дядонетко се е заловил пак за стари си за наят. Веднъж го попита. Какво правиш? Икона ли пишеш? Икона пиша. Кротко отковори дядонетко. Една сутрем в кръчмата дойдоха груздани тачката след тях и радулов. Къде е дядонетко къню? Попита груздан. Вставята е там. Икона пиши. Икона ли? Итримата минаха вставята на дядонетка. След малко от там си чув такава глъчка, такъв смях, че сам къню отиде да види, какво има. Още на вратата той се спряс с майен. Цялата насрещна стена, тая на която падаше светлината от прозорица, беше изписана с голяма картина. И каква картина? Под голямо дърво, някакъв юнак в селски дрехи, охранен, червен далист с засукани мостаци. Три жени като три самоди видат към него и носят коя вино, коя ядане. Срака на единия си мостак юнакът се осмихва, загледан не в ядането в самите жени, всички полуголи развилнели от похути без срамие. Няколко минути къню зяпнал гледа картината и дори на едно с другите се засмя. Неизведна,що е кипна и завика на дядонетка, да я махаш, още сега да я махаше да я изстриеш. Таква с рамотия не искам в кръчмата си да я изстриеш и кона си пишала, да я махаш. Не вика и къню. На меси си груздан спокоен, както винаги. Защо да я махне къню? Казар Адулов. Къртината е хубава. Трябва да знаеш, че дядо нетко, нега гледа и сега, и бил майстур, и таз картина ще остане за спомин. Неща спомена с да я махне. Къню, мирувай. Каза груздан. Я ни донес едно кило вино. Опечи нещо там, каквото има. Хайде поскоро. Къню разбракътво ще става и макар да беше още середит, излеза да изпълни поръчката. Компанията насяда около масата. Все още гледаха картината, правиха разни билешки и се смеяха. И кона иска да му пиша. Мармореш и дядо нетко. Ато ищо е? И кона? Ох, мали и още каква. Засме се тачката. След първата чаша дядо нетко се развесили и тъй като Къню беше го ухапъл, той още не можеше да му прости. Слушайте, какво ще ви кажа? Започна той. И кона ли? Свет сили? Колко съм ги писал? Помогнал ли ми я някой? Не. Помогни си сам да ти помогне господ, какво ще ви кажа? Продължи дядо нетко. Един казах отишал веднъж да краде коне. Има той една иконка на шията си на Свети Никола и взел да и се могли. Свети Николай помогни ми да открадна едно конче. Добре ама Свети Николай не му помогнал. Тога сказахат взел, че вързал иконата на кръкъс и да се влачи и рекал на Свети Николай. Ни ми помогна рекал да открадна кон. Върви сега пеш. Кът, който избухна сред компанията посрещна коня, той не разбра, защо е и смръщи вежди. Гроздан поръча ново кило. Скоро картината на дядо нетка възбори такъв интерес, какъв то коня не очакваше. Всички почнаха да се изпреварват в стаичката и да се трупат същото любопитство, както правиха това, когато влизахав някой панорама на панаира. Застояваха се там. Веселяха се е пиха с още по-голямо влечени, като че присъствието на полуголи жени по стените придаваше нещо от тия запретени и неиспитени удоволствия, за които бяха само очували. Къню схвана, че от всичко това той може да има добра печалба и се остави от намерението си да погуби картината. Дядо нетко ста на нещо, като антрепренър на панорамата. Той не излезаше от стаичката и пиеше там с всички. Настъпи зимата. От начало духаха само студени ветрове, земята замръзна не можеш е повече да се оре и всички плугове се завърнаха. Полето опустя. Два-тридни след това не прикъснато валя сняг. Пътищата се затвориха. Живота се прибра и са средото, че вътре в селото. Дебелия сняг беше сигурна и топла завивка, върлена от самата природа върху нежния кълна сеидбите. Дебел сняг, голям комат, говориха си селените и предричаха добро плодородие. Зарядиха седнина безделица и напочивка. Ако имаше някаква работа, това бяха само грижите около добитъка. За снижените поляни креселото се изпъстриха с желти и черни петна, останали от ценото и кърмата на овцете. Киргилетата и яловината свободно се скитаха денем изоградите и дяха сламата до насита направа от са плъците. Дълба е хаги постепенно и правиха в тях същински пещери. Но с най-голямо внимания грижи беше за обеколена работният до битък особено воловете. Те имаха удобства, каквито липсваха дори на хората. Оборите бяха топли и чисти. На животните се приготвеше суха постилка от овчитори Мекина, сменява на всеки ден. Хранеха се с чисто сено, пояха се складенчо в вода. Гледаха ги седна по чти религиозна почит. Наближаваше пролетта и всичкият труд и всичките надежди се вазлагаха на тях. Работата беше за обеколен работният и пролетваха на тях. Работата беше малко, търсиха се повече развлечения. Младите прекарваха дозори по седенките, по старите в кръчмата. Нозина се занимава въхслов, правиха капани и ловяха яребици, водиха и залесици, намираха дубките им, запалваха малко слама в тях, разкопаваха ги след това и хитрите животни, падаха в ръцете им живи, с цели и здрави кожи, червени като пламак. Назнащата е, което се впуштаха и в по-големи и фантастични предприятия. Под мамени от едно старо предание, че крилете на дроплите замръзвали от студа и по ледицата, те си скитаха изполетов най-големите вие лици, уверени, че ще върхалитет на замръзнали птици големи като мисирки и ще ги подкарат пред себе си като стадо. Нищо подобно разбира се, не се случваше. Ставаше нужда само с отчаяни разтривки изгорещи тухли Дойдоха коледните празници заредиха се годежи и свадби. С каруци и коней из селото припускаха свадбари, укичени с чемшири пукънки, с бели дарове, зевите като гъжва около главите им или прехвърлени през рамо. Много вино се изпиваше в къщите, а още повече в кръчмата, пред които каруци те стояха с часове и за да не замръзнат конейте час по час правя холодежки волти на около. Презници и свадбите се свършваха, а снегът все още се стояше, не на малени не засегнат почти от хладното слънце. Секи ден сега както и порано ставаха веселби в кръчмата на къня. Почваха се все случайно, без някой особен повод. И освен голямата навалица в самата кръчма всякога имаше някой отделна компания, която се затвъреше в тайната стаичка на Дяда Нетка и въпреки всички молби и настояване никому не е отстъпваше. Надпреварваха се, караха се, кои първи да е заеме. По-често от всички други там прикарваше груздан с другарите си. Това беше непрекъснато пиянство, предружено, често с крамоли и побойща. По старите и по-умерените хора се сепнаха и загрижиха. Дружеството издигна гласа си против тая страшна напаст. Младият попудочо держа огнено слово от амвона на черката. Той говори за 7-те смертни гряха и за най-тешки от тях. Пиянството. Уния, които най-много се бяха увлекли и провинили, бяха съветвани общо от родни и близки. Ловещаваха ги и ги молеха да се оставят от гибелния път. Като ги заплашваха с участина груздана, тачката и дядо нетко, три мът души безвъзвратно загинели според тях от леност и пиянство. Крайна глава 6. Този запис е обществено достояние. Жетварят глава 7. Записано за LibriVox.org Жетварят повест от орданьовков. Глава 7. В началото на февруари след като три дни и три ночи вълясняк Звятър, Звиелици на степилнова време, което селените наричат Капана. Пътищата бяха затрупани, въноцелото не можеше да излезе ни човек и добитек. Секи трябваше да стои там, където се беше ловил. Плюлюково бяха се случили двама торговци Вълнари, които както всяка година бяха дошли да заобикали от рано овчарите, да им дадат пари и да купи вълната, както се казва на зелено. Докато трябваше фартуната, торговците е дяха и пияха в стайчката на каниовата кръчма, от начало с овчарите, после само с грозда на тачката и дяда нетка. В том като времето се поуправи, Вълнарите тръгнаха за близкото село за бисстрица, но станат тъй, както им казаха, селените. Не можаха да пробият партина и снега и се върнаха. Пак ядоха и пиха и над вечер, разгоращени от виното, недоволни още повече от село, което той е път, не ги посрещна добре, торговците взеха друга шейна, с още по-яки коне, и пак тръгнаха за бисстрица. Мина се 2-3 часа и повече, беше вече късно през ноща, а грозда на тачката и дяда нетка още стояха в стаичката и не губиха надежда, че торговците пак може да се върнат. И тримата бяха пияни, особено дяда нетко. Масата пред тях беше отрупана с чини и чаши, с огло с гани кости и трохи. Подмъжделивата светлина на лампата се усмихваха трите хубавици от картината на дяда нетка. Останалата част беше в сянка и не се виждаше. Няма да се върнат, разбира се, ка за тачката. А казвам, че ще се върнат. Извика дядо нетко. Взели са по сртата те, там няма сняг. Да не сведяк даскала по срта. По срта отиваше в загорци. Той е даскал, вече не дохаш да при нас, се предаскалицата отива в загорци. Остави ти даскала. Аз ти казвам, че вълнарите ще се върнат. Настияваше дядо нетко. Ей, сега ще додат. Няма да додат. Ще додат! Я не се карете. На меси се груздан. Ако искат да додат, ако не, те знаят. Ни можем да си пием и с наши пари. Груздан се усмихне и наля чашите. Няко изътропа вън пред вратата, отръсваше се от снега. Груздан, тачката и дядо нетко, и тримата с чаш и врака се спогледаха. Майчи идат. Прошепна тачката. Вратата се отвори и влезе монката. Тачката се намръщи. Уф, монкат, или си? Аз пъкрекох, че са вълнарите. Кои вълнари? Търговците? Какви търговци? Ехи ти, ти нищо не знаеш. Груздан напълни една чаша е подадена монката. Пи и монка едно вино. Къде си бил? Надолната кръчма. Там чурбъджата се собрали и вълчан беше там. Е, какво казва вълчан? Попита груздан все тъй спокоен и усмихнат. Какво ще каже? Все с тебе си е де, неголи знаеш. Монката изпи виното. Потър си потурите си от снега и продължи. Много сняк. И пътеки няма. Трябва да газиш направо. Вълчан. Слушах го, слушах пък рекох. Бебай, вълчан, рекох. Защо не се помирите с груздана? Оставете рекох тая мараза. А той? Като кипна, като скочи, аз твое приятел ли кай, аз кай ще го накарам да гледа е и те е. Монката разбери пръсти пред учите си, което значаше, че вълчан ще тури груздана в затвора и ще го накара да гледа те през желязната решетка на прозорците. Друго какво каза? Се той. Аз кай ще го науча него. Ще го прате да чука камани на пътя. Бреи. Каза грузда ни си усмихна. Монката го гледаше очуден. Груздан беше спокоен. На хубавото мулице нямаше ни една брачка на гнев. Само перчанът на хубавото беше много разбъркани учите му горяха, но то ще да е от виното. Сребърната му обецана едното му охола щеше от светлината на лампата и Монката спряучи на нея, като че я виждаше за пръви път. Чакай. И друго каза вълчан. Рече Монката и се засмя. Добривия син Кай носи обецана охоту си, аз Кай ще му закъча още една. Даме помни. Груздан поклад и глава и си усмихна. Ах, то е вълчан, то е вълчан. Провикна се тачката. Аз му знам, не е му цера, ама аайде. Да зема аз, не, не, аз нищо не знам, нищо не казвам. Съкън. И като смигна на Монката, той закри остата си с шепа и за рекато вълк. Монката се засмя, обърна се и потърси с очи дяда нетка. Ико написат беше полегнал на удара, тък му под картината си и спешае. Аз да си ходя, каза Монката и стана. Груздан се опита да го спре. Стой, Монка, защо бързаш? Ааа, късме, ще си ходя. Иди си, Монка, иди си. Вълци има. Закиска се тачката и пак завикато вълк. Я не разлавай кучета тъ, каза Монката и излезе. Груздан и тачката останаха сами. Я до нетко спеше. Тачката се опита да заговори нещо, но Груздан не го слушаше. Тогава той под преглава на ръката си, загляда се през прозорица и затънаника дрезгаво, грозно. Груздан пушеше и на прегнато, мисляше нещо. Преди няколко време той е беше ходил в града и адвокатът беше му казал, че, ако не се се берат доказателства и не се намерят сигурни свидетели, делото е изгубено. Ето защо вълчан ставаше дързък. Де ми вземе нивители, мисляше си Груздан, а сръцете му ще струша. Той пушеше, мисляше, лицето му като че се вкаменява ше, а очите му горяха. Изведнъж Груздан стане и се угледа. Дядонетко хъркаше, тачката беше отпуснал глава на масата и също спеше. Тихо, на пръсти, като се пазеше да не направи най-малки е шум Груздани злезе, затвори вратата след себе си, после всета и тихо отиде и надникна в кръчмата. Там нямаше никой. Къню редеше кюмюр под гюма. Груздан знайше, реда на работата му всяка вечер, след малко той ще да приброи парите си, да запиша нещо в тефтерия и ще затвори. Всичката тая работа ще да тряе още половина или най-много един час. Бързо и колкото се може потихо, Груздани злезе през задната врата в двора на Къню, а от там, на улицата. Той не се забави твърде много и се върна по същия път. Но когато претвареше вратата на стаячката, тачката подигна глава, погледна го смътни, сънливи учи и каза, а, къде си ходил? Никъде не съм ходил, рече Груздан. Но тачката не гой чу и пак сложи глава на масата. Груздан доиде до прозорец и погледна на вън. От начало нищо не се виждаше, следто и от ляво и от дясно се бял на снегът, а посередата се чернееха върбите крей реката и увожките в градините. Нищо друго не се виждаше, селото спеше. Мина си някое време. Изведнаш на черните клони на дърветата, приплетени като мрежа блесна нещо като светкавица, след той още два-три таки въблясъци и веднага след тях се разгоряш и роко сияния за изхвърчаха искри, лизнаха на горе в тъвнината пламъци. Груздан се отдръпна от прозорец и започна да си прави цигара. Ръцете му трепереха. Изведнаш пук на пушка, след нея друга. Стъклото на прозореца доскоро тъмно, сега пламна огнено червено. Гармежите за частиха тревожно и бързо забит църковната камбана. Какво има? Попита тачката. Вън си чуглъсът на къня. Къде е? Какво гори? Някой му отговорено не може да си чуе. Изведнаш в стаята се вторна къню и извика. Пожар, са плъците на вълчана горят. Са плъците на вълчана ли? Каза тачката, едвам сега забеля за огненото зарево в прозореца. Бре, чето голямо гънбе! Са плъците на вълчана, а? Ох, мамо! Къй ню беше излязал. Тачката срещна погляда на груздана, хто рачи се в него, следто и се поза смело каво, започна да се чеше под малкото си калпача и каза. Хм, ти зато или излеза? Кога са ми излезал? Не са ми излезал аз. Сопнато му твърна груздан. Еда и не бой се, от мен е дума не излеза. Засме се тачката и като се загледа в пламна ли е прозорец добави. Ох, мамо! Гори, гори! Вън си, че гласат на неяко кмета. Защо никой не излеза от таз махала? Искат да изгори цялото село ли? Кои са тока? Наверно къня му пришепна нещо, защото и неяко снише гласа си. Но груздан беше до вратата и чу как неяко каза. Груздан ли? Той все тук ли беше? Не е ли излезал? Не е излезал, каза къню. Когато груздани тачката тръгнаха да се утиват вън беше видело като денем. Над черните клони на увожките се люлеяха, като ту се огъваха, ту се издигаха на горе големи пламъци. Широко сияния тръптеше и разделеше ноща на две. От вът пожара беше тъмна черна стена, а от сам беше светло. Поснегала щеха червени блясъци, върчаха искри и черни вълма, дим се носеха на юг, гонени от вятера като под плашено стадо. Чуваше се страшна глъчка, кучетата на цяло село лайха. Крайна глава 7. Този запис е обществено достояние. Жетварет. Глава 8. Записано за Либривокс.org Жетварет. Повесто тюрдани Овков. Глава 8. Доверно, върх, доедена и после пролетта. Дойде някак изведнаше ни чакано. Последни виялици, както всякога имаше на тестихват скоро, изгрява с лънце, небето се усмихва ясно и сино, като никога, ослепително блещи снегът. Лъчи и светлина се капи всичко. Стопля се. От стрихите започва да пада сняк, къпчуците закапват, вратси се трупът на припек по плетищата и сега две села врява. От час на час става по топло. Небето изглежда по-високо и по-дълбоко. Бели и тънки, като паежи на облъци се появяват и го замрежват, тук теме. Чувства се присъствиято на нещо ново, бодро и животворно. Си иният дим на комините с стели на долу и бяга на север. Овошките поклащат мокрите сиклони, тихо и замислено прошумяват, потръпнали сякаш в сладки санища. Подухва вятор. Той е мегки и приятен като милувка. Иде от камюк. Топали. Това е лодосът, могащият предтечена пролекта. Слънцето засяда. Кърва в опятно фоловината маса на облъците. Ни дъщ, ни сняк щевали. Тие облъци са високи, тънки и тук там през тях успява да нигне някой звезда. На запад месяцът извива тънки и си сърб. Топло е както през деня. Лодосът не подухва, бъснее вече, почив клонете на овощите, свирев ръстрозите на прозорците, бочив кумините, руква вода от стрихите и капчуците. Сякаш барабани от мерено и гръмко бият тържествен някой марш. Нещо иде, приближава се, върви по всички посоки и по всички пътища. Иде пролетта. Иде с безбройното си пъстро воинство, село, шумно, жизнерадостно. Иде всичко това, което ще насели горио, сои и полета. Въседнали едри шарени конея в златолус пести брони. Не пристъпват ли огдини змееве, поели път към тъмни пещери? Зелено оки и юди не припускат ли на сурълени? Насели развяват разбърканите им го си и бичовете им изплетени от зми, и не съскат ли извятъра? Млечно бяла мъгла се носи над полето на държено църпа на месеца. Заловени в несключен хоро не сели леки самодиви. Нетехните ли песни отекват и звучат в Романа на хилидите по-тоци? Лодо са це усилва все повече. Това е вече буря, което бъс не е ломи са баря. Стая буря иде пролетта. Тя иде от към юг. На тая страна небето е ясно и свети като широко раскрити двери. Чудото си извършва всяка шведна само ношта. Редет се поната таки ясни дни, спокойни и тихи. Снега го няма вече. Тук там е себе лея нещо, но изведныш не може да се познае дали я някоя закъсняла пряспа или пък кукичата са на цъвтели. Земята е суха. Лодо са не прекратява огни дишещите си пориви. Млади кълнове пробожда трохка вътъп ръст, овощите изпълват с наслада клоните си в топлия въздух, пъпките им на бъбвъти си разпукват. Около първите цветове на сливите бръмчът чели. Една сутрин през тие дни и найко кметът не може да се сдържи в къщи и злезе да по обиколи из полето. Почнали си бяха пролетните си и дби. Ободрен от хубавото време, найко върви бързо, поглежда на сам, поглежда на татък. Рано е. Слънцето тако, ще обеше изгряло, а колята на саячите понивите като птици. Тук върволица вълове. Погребена на някой баирите се виждат прегърбени като кости нурки. Бавно и тежко влачат плуг. Там само чивтко не почти припускат сборуната. Всичко се вижда като надлан. Широко поле, равно поле. Да викнеш, кои знае до къде ще те чуят. И уж е тихо, а не. Найко се спира, снима калпака си, избърши под тъ и гледа на горе. Где са ти е чучулиги? Колко са? Нищо не се вижда. Цялото не бе кънти. Ръси дъщ от песни. Найко тръгва пак, но и двам направил няколко крачки и отново се спира. Хо-хо! Викът някъде дълеч. Хо-хо! Отзовават се други. Ето припускат на татъки конници. Лигнали са някой вълк, мисле си най-ко, и се усмихва. Най-напрет няко за обикулите и освоениви, които бяха за сети вече. Той приглежда внимателно всичко. Заничат там, заничат тук. Работата беше свършена хубаво, няма какво да се каже, но все пак имаше нещо, което е можело и похубаво да се направи. И заед вече стия грижи, малко е досен, няко тръгва право към нивата, гдето син му марини слугата се е ехва. Той стигна там, спря си е без да каже нещо за стана страна. Син му опълнеше дисагите с семи от колата и като видя баща си, по засмя се, че и той е доше на нива. След той, с напълнени дисаги на рамо той влезе в браздите и започна да се е. Не тъй, марини, не тъй, завика изведнъж Няко. Размахва и ръката, повече е размахвай. Марини се поспря, погледна баща си и пак започна да се е. Няко още повече се разърди. Не тъй, не чуваш ли? Размахвай. Като стъпиш слевия, крак размахвай. Гледа и го как поправи. Чакай, остави. Дай сам дисагите на мене. Няко се засили грабна дисагите от марини и геметна на рамото си. Тъй не може то, говореше той. Тъй както го хвърле щи на гнезда, на гнезда ще изникне, стой на страна. Гледай сега как се се е. Няко се натъкми и започна. Загледан на няколко крачки пред себе си той крачеше широко, но отмерено и спокойно. Под всяка стъпка на левия си, крак, с винаги едно и също размахване на дясната сирака той хвърлише семето. Зарната блясваха във въздуха, като златна струя, следтото и падаха и се губиха между буците на пръста. И всичкото и се повторяше всета и правилно, с същото обудно внимание, с същата са средоточеност. Тогато малко за срамени гледаха след Нейка и следяха всяко негово движение. Каквото и да се каже, пред тях беше стар и спитан майстур, от когато много нещо можеше да се научи. Няколко пъти нега ко изпразва и напълва десагите и винаги, когато дойдеше до колата, казваше на Марина. Стъпиш ли слевия крак, върлей, а мътей равно, наврете днакво да се пръска, че ако негох върляш както трябва, ни ще се смеят хората. Най-после Нейко се умури, с недесагите и ги даде на Марина. Той доста беше се по-испутил, но изглеждаше доволен и радостно възбуден. И като по-сочи собствената си работа, за пример, като даде още много савети и напътвания, Нейко хвърли последен поглед къмнивата и си трегна за село. Сега той не поблеждаше нито на една, нито на друга страна. По добро време за се идба, мисляше си той не може да бъде. Ако и таз година стане хубав беракет, ще са борят дама и ще направя нов, и нов хамбар може да направя. И Нейко минаваше от план на план, пресмяташе, вглебяваше се в себе си. В общинато освенки хаята той не намели никого. Както се виждаше и писарите за эти, и те повече са земеделските си работи бяха по-закъснели. Просители също липсваха, за книжа и справки никой не се явяваше. А за данъци помисли си Нейко Боже упъзи, кои ще ти плашта данъци сега. Нейко се позавъртя колкото да си почина, сложа тук тами няколко подписа и излезе. Село беше тихо, вора не се виждаха. Нейко не намираше с што да се развлеча и нищо не му оставаше, освен да гледа и да се радва на хубавото време. Той наближи до работилницата ковача. Дим излезаше не само из коминя, но и през широките отвори от пред, където зимно време ковачът слагаше стъкла. Силни, при прен и удари на чук се чуваха, а под тях мелодично пееше версът. Ковачът беше претрупан с работа. Кола, плугове, жетварки и какви не още се чива бяха на трупани пред ковачницата му и чекаха ред, като болни при лекър. Нейко се отби да погледа, спряси и се изправи на вратата, но не свари да поздрави, защото тъкмо в тая минута ковачът изтегли с щипците едно за червено железо, тури го наверсе и викна на слугата си. Вомчето това и чакаше. Дигна чука и започна да слага удар след удар върху железото, а Юрдан го въртеше с щипците и подлагаше то една, то друга страна. Към края сам той започна да удре с чука си и судивителна бързина предаваше на железото на еформа, която искаше. Добротото потъмня и огасна. Юрдан го мушна в огнището и го зарови с въглища. Захърка то с чаз до халото. Добро тробай, Нейко. Едвам сега свари Юрдан да отговори на кмета. Какво правиш? Как си? Добре са, Мирдани. Ковачът пора си въглищата с вода, върлише паселитра, следто и сложи чука наверсе под прясе на него, погледна Нейка и се усмихна. Много работиш. Похвали го, Нейко. Какво да прави бай, Нейко? Се и от хората всичко трябва. Та е всичко трябва. Какво не трябва сега? И плуг, и боруна и всичко. Сега без кмет може, ама без ковач не може. Каза Юрдан, смигна на кмета и запя. Ние сме братя пионери, от розчука приишли. Железница построили, от ямбола до бургаз. Както стоеше упря на чукъсито изглеждаше някак особено хубав. Голуглав по една риза само с запрътнати ръце, черен, изцапан, но здрав, силен, уверен в себе си и в искусството на ръката си, той цял го реши от благотворната треска на труда, и както се виждаше, обичаше за найята си. Нейко го гледаше усмихнат, като че не беше същия той човек, който през зимата пиянстваше и губише времето си в кръчмата. «Я, бай Нейко, такви с работи?», каза Ердан, като свърши песента си. Червеното железо пак се появи на вързе и чуковите за работиха. Нейко гледаше и се чудеше. С чевръста и сигурна ръка кувачат довърши железото. Забец на термък, нещо като пач и крак, и тъй хубав обеше го направил, като че не беше от железо, а от тесто. Сам Ердан хареса работата си, огледа железото от сам от татък, потопи го в коритото и някак нехайно го запрати на страна. «Майстур си, бе Ердане! Майстур си!» Пахвали го Нейко. «Майстур си, тия ма едно тия лошото! Ко е бай Нейко? Гдето си попивам ли? Маги множко пиеш!» Кувачат се за смя. «Ти бай Нейко, видя ли как църка железото, като го турих в водата? Защо църка? Защото е горещо? Ставали пояко? Е, разбира се, къли се? Видя ли сега? Е, защо пия и яс. Работя много и много трябва да пия. Гори ми душата от вътре и иска. И добре мие. Пък изнаеш ли, какво ще ти кажа? Майстур ли един човек? Какъвто занаяти да има той пия? Всичкото и беше верно. Особено,що се отнасяше до Кувача. Но Нейко заставаше винаги на нея страна, на която натяжаваше общественото мнение. Той не забравеше, че дружеството беше объявило война на пиянството. Те е и ордане, те е. Замънка той. Майстур ли един човек? Щото кайш? Ама пъко ще похубаво е да не пие човек. На здравето вреди. Доктори телеказват той бай Нейко. Ха-ха-ха, вреди я. Илош пример се дава. За той дружеството, я остави той дружество. Сопнамо се кувачат. Дружество. Не ми трябва на мене вашето дружество. Как тъй? А кой ти дава работа? Не е ли дружеството? Защото селото и дружеството,то е все едно? Бай Нейко. Виждаш ли той? Каза кувача ти посочи чука си. То е всичкото. Аз съми дружество и председател. И кмет. Я ми кажи, имали кола, и каквото ще ж друго да не е минало през ръката ми? Канцеларията на дружеството е тука. Кувачат погледна към бейре на среща и посочи с ръка. Там се виждаха няколко плуга. Виждаш ли ги? Преди да отидат там, при мене дохаждат. Аз подписвам, удримим печата и ги пращам да работят. Хола, Ньюрдане. Засме се Нейко. Пък пусто много знаеш. Кувача ти звади друго за червено железо. Едри из криза изхвърчаха из-под чуковете и прогониха Нейко от вратата. Той погледа, погледа, не каза нищо и си тръгна. От тук Нейко отиде към кръчмата на къня. От вън на пейката той видя, дядя нет, къседнал на слънци и като че задремал. Нейко го погледне и се намръщи. Кувачат пиеше, но по неработеше. А тоя? Ленивец и готован. Не от Кувача от него и деше лошият пример. Не веднаш Нейко беше се опитал да го разуми и да го отвердне от гибелния път, по който беше тръгнал. Ико написат не само, не го слушаше, а смееше да се подиграва в очитимо. Той е път Нейко реше да бъде строк, ки много-много да не се разправя. Виждаш ли какво време дядо Нетко? Лято? Цяло свят работия ти? Дядо Нетко го погледна някак уморено, с примрежени учи. Да работят който имат работа? Каза той. А ти? А ти? А с ли? А си ти можем да не работим. Ти си кмет, а са ми Кунописец. И Кунописец ли? Пияница си ти? Пияница. Нейко се усети много е досън, стресна се и да не дочака някой лош край, побърза както винаги да избяга и влезе в кръчмата. Дядо Нетко погледна след него. Бавно премести след той погледа си към полето и пак си замисли. Друг път той не те е лесно би се оставил да му дават съвети да го обиждат, ще ще до отверне веднага с такива хъпливи подмятания, че би е досъл и най-терпеливия човек. Той е път той не каза нищо. Пък и нейко надменно го остави и не ръчи да приказва повече. След малко той излезе в кръчмата, ми на покрай него, но той е път дори и нега погледна. Край на глава осма. Този запис е обществено достояние.