 Doncs bé, gràcies als assistents per la vostra presència. Venim a presentar avui un llibre, el darrer llibre que hem escrit en col·laboració amb el professor Celeida Cal, que és senzillament, anem directament al tema, la biografia d'un personatge prou important o molt important durant els anys, finals dels anys 20 i durant la dècada de les 30 de la política catalana, però també en l'espanyola, però que per visitiats de la història i de la seva pròpia existència física ha quedat absolutament oblidat, marginat, podríem dir, i absolutament ignorat per la història dels anys 30. Ho va ser tot als anys 30, però sembla pràcticament que no existís, que no tingués protagonisme. I bé, la qüestió és, en primer lloc, preguntar-se... Fem un joc, una mica creuat, i recordo que... ahí, deixem els dos microsubes. Sí, perfecte. Que el David-Martínez Fjolet va enviar una carregatura, una vista encara, però en el qual apareixien els dictadors de 1931. Sí. I eren allò... Ah, que no vol, David, va ser tu. Vinga, doncs, gràcies, professor, aquest temps de professors. A més, eren qui? Moussolini, evidentment. Stalin, potser. Moussolini, Stalin, que mal, i... No. Clar, que era del 31. És a dir, és un personatge prou important per tenir aquest tipus de resumència, i, en canvi, és un personatge avui absolutament desconegut. Fins i tot persones cultes que presumeixen de llegir llibres d'història doncs no saben qui és. De fet, des d'aquelles figures que... pels que treballàvem als enxrents, de repassant la premsa catalana de Barcelona, de Madrid, i apareix constantment, i sorprenentment, aquest és el primer llibre que se li dedica, però més enllà d'això, les referències en les obres historiogràfiques catalanes i també espanyoles dels últims 40 anys són sempre puntuals, i no intenten allò submergir-se una mica amb qui va ser Joan Lluís i Vallesca. Però bé, aquesta és una biografia, i cal dir que el gènere biogràfic... Tenim algun espectador més? Justament, parlant del dimoni, apareix David Martínez Fior. No, no, no. No. Doncs... I missa un flash les meves excuses. En Jordi Sabadell. Doncs vedem que tant l'historiografia catalana com l'espanyola, però la catalana especialment no s'ha prodigat mai per una producció biogràfica extraordinàriament amplia i intensa. De fet, tenim biografies però escasses de les figures més importants del segle XIX i XX. En moderna sí. En moderna sí, sobretot segle XVI, una mica 17, però a partir de mitjans segle XIX, brec. És a dir, de cap de les maneres tenim la profusió de llibres de més o menys qualitat amb una direcció a una altra, com, per exemple, tenim aquí l'exemple de xarxil, o, evidentment, casos com, per exemple, el de Mussolini, on la comunitat acadèmica italiana, nord-americana i internacional ha abocat el mercat, podríem dir que hi hagués un parell de 50 nens de biografia sobre el dictador italià. En canvi, els historiadors catalans o els historiadors d'arreu que analitzen temàtiques catalanes no han cregut que la biografia fos un gènere suficientment important, prestigiós o necessari. I és absolutament imprescindible, o hem vist a l'analitza de la figura de Joana Ibollasca, que coneixa les vicissituds de la vida personal d'un personatge polític. És a dir, no s'entén una figura política sense conèixer el seu context familiar, professional i vital. Ningú és al marge del que li passa en la seva vida familiar, per exemple. Per tant, aquesta és una primera biografia, no sé jo si se'n produirà un altre mai, però és un exemple clar del que cal anar fent en aquest sentit. És a dir, calen moltes biografies per entendre la política i moltes biografies que s'entrallassin d'entre elles, que ens permetin conèixer les relacions amoroses, familiars, empresarials i polítiques que tenen moltes figures, que si analitzem estrictament les formacions, els partits, ens quedarem en una anàlisi en una superfície del que va ser la vida política dels 20 i dels 30. Les antipaties personals compten i molt. I aquestes vegades no es traslladen a la premsa, cal anar a la vida de cada figura. I en el cas de Joanjo Iballescar, per exemple, la seva vida privada és extraordinàriament transcendent respecte a la seva vida pública. No s'entén Joanjo Iballescar, per exemple, sense la figura d'aquest senyor que tenim aquí al costat, que és el doctor Rocha, que va ser un dels seus metges al llarg dels 20 i dels 30. No s'entén Joanjo Iballescar, no s'entén la projecció pública i la manera en la qual el tractava la premsa, des de la premsa anarquista fins a la premsa de la Lliga, sense els seus mal d'estómac, sense la seva dèbil salut. Per tant, cal anar directament i cal, sense obsessionar-se en la vida personal de cada figura, però cal conèixer què ha passat més enllà de la projecció pública, perquè té uns efectes absolutament negables. A veure, Joanjo Iballescar, néix el que encara no és el dia de la raça, que això ho fa Moura, em sembla, l'any 18 o el 19, perdona, el 19 o per proclamació, el 12 d'octubre del 97, i és fill d'un advocat... i polític molt conegut, Joaquim Lluís Rissec, republicà, i de la seva dona, dona de molt mala salut, i va tenir un germà més gran, qui era la nina de l'ull del seu pare, que va morir. Sempre, a partir de la mort de la mare i del germà, tindrà una relació molt complicada amb el pare, i marca un tema de Nissaga. És a dir, Joaquim Lluís Rissec, un company de departament, Jose Maria Fredera, va ser llegit al llibre i va comentar que es va quedar amb ganes de trobar-se una bibliografia equivalent del Lluís Rissec. No és un problema mèr del Lluís Vallesca o dels anys 20-30, és un problema que la reconstrucció historiogràfica feta en l'últim mig segle de la història catalana s'ha fet amb una gran pauta, que és la influència d'Isidre Moles, que és una excel·lent influència, però que és una influència politològica sobre partits i eleccions. Tant temes sindicals han tingut alguns historiadors protagonistes, Pere Gabriel, sense anar amb més juny, sobre la CNT i sobre l'UGT... El David Ballester. No, estic pensant en un col·lega de l'UABTU. Sí, el David Ballester, tens raó, perdona, el David Ballester, i hi ha gent especialitzada en organitzacions, però no s'ha fet... No hi ha una massa crítica de biografies acumulades, que és el que tenen els britànics, com assenyalava els anglesos, fins i tot, com assenyalava Abans Arnau, com per fer prosopografia, com per fer biografia col·lectiva, com per veure qui es relaciona amb qui, qui és cunyat d'aquí, qui és amic del cunyat de la dona d'aquí, i tot aquest trama, quan és ben conegut que la societat catalana és una societat de famílies, en la qual el parentiu és crucial i és també una societat de colles, en la qual els lligams de persones són molt remarcades. Aleshores, Lluís és... Lluís Pare és un home molt difícil de trobar al mot. El que hauria dit el seu fill és avorrit. Doncs fent una conferència, un dia en un centre republicà, o potser la teniu a Barcelona, ara no el recordo, tant va donar la murga amb esmenys... a Prodón, que un membre del públic cap al final de les sales baixa cae. Em cago en Prodón, per l'avorrit que era Lluís Rissec. Però és un home que és reconegut en el medi i és un home que, com indiquen els càrrecs que hi ha aquí, és un home clau en tot el que és el teixit i la infraestructura del nacionalisme republicà en les primeres dues dècades del segle XX. És a dir, que està a la CNR, els interessos nacionalistes republicans, de la UFNR, és un home que reflexiona sobre la política, que està a l'ajuntament, però que és un home molt inflexible, no entén la maniobra de perecoromines d'aliança al Partit Radical, el nom de Pacte de Sant Gervasi, és un home que, quan algú fa una broma en una conferència pública i ell descobreix que és una broma, se escandalitza i no torna a parlar amb l'interlocutor, és un home que en el tracte directe pot ser bastant caren del sentit de l'humor i que, a partir del Pacte de Sant Gervasi, es dedica bàsicament a fer diners com advocat mercantil. I en fa molts. És un home que té cotxes, cotxassos, cases... És un home que viu bé. No és un home ostentós, no és tant de la fauna política del nostre temps, perquè Ignacio González necessita, jo no sé quantes cases de les dimensions festuoses que té, però, diguem-ne, això no és l'estil de Lluís Rissec, però sí, diguem-ne, és un home que té diners, els inverteix, i no senten amb el seu fill. Però sí senten amb els passants del seu bufet, els passants joves, com Pere Comas, que aquí, amb un text molt sentit, aboca amb la mort de Lluís Rissec el seu tracte, altres del mateix grup de passants, com Joan Casanellas, Casanellas i Vars, doncs van sentir el mateix sentint que Lluís para i de per ells una mena de segon pare amb qui es podien entendre, no és l'experiència de Lluís Vallescar. I arriben a tenir una relació molt complicada, Lluís es forma amb els passants més que no passen el pare, tenen els anys 20 tertúlia acabada al dia, el passants com Casanellas o Comas troben deliciosa aquesta experiència. Lluís, fill, Lluís Vallescar, Joanet, no s'hi ha pròxima. I quan el pare li proposa assumir unes responsabilitats determinades al bufet, li donaré allò un cadillac o un pàcar, no em recordo, un cuixàs americà, va dir-ho, pots quedar, para. I va sortir amb un cop de porta a fer una mica de diversió. És una persona que és altiva i segura, en si mateixa, des de petit, és molt alt, molt prim i amb mal d'estómac, des de petit, i, per tant, és una persona que, curiosament, correspon al tòpic, és a dir, és una persona de llengua aguda, de llengua que fas allò talla com una navalla, que li genera enemistats, però que també és capaç de generar grans fidelitats. El Pere Comas és que qui li serà pròxima a fer-li una proposta de muntar la revista l'opinió, i el que fa és entusiasmar-s'hi. Per tant, és una figura d'aquelles que públicament transmet una imatge que serà pràcticament criticada arreu de la crítica dels sectors polítics. És a dir, no genera simpaties. Com deia l'Enric, té a genera amistats i una colla extraordinàriament activa, però, en canvi, per qui no forma part d'aquest grup, és un personatge aparentment amb unes ambicions polítiques desmesurades, amb una ansia de poder que, vist des de fora, sembla, o s'acabarà analitzant, com l'assalt del jove a uns escenaris, a unes cuotes de poder polític que no li correspondien. I és un personatge que té una trajectòria curtíssima. És a dir, el lluit polític va del 28 al 38, morirà pocs anys després. Però la seva vida política és estrictament aquesta dècada. En aquests anys, acumula i passa per tots els càrrecs possibles, a Guts i per a Bè. És regidor l'Ajuntament de Barcelona, diputat al Parlament de Catalunya, a les Corts Espanyoles, conseller, conseller en cap, és fundarà un partit, però ho fa en aquests 10 anys. És a dir, tot des de la fundació de l'opinió, fins a la seva l'enviament... I ministre. I ministre, evidentment. I ministre de Treball, en una tesitura extraordinàriament complexa en els mesos previs a l'escala de la Guerra Civil. I als primers dies és l'home català i l'home d'Esquerra Republicana a Madrid. És una figura a mig camí de Barcelona i Madrid, que segurament també per això ha quedat... oblidat als dos llocs. No és ni suficientment representant de la política catalana, ni ho és suficientment de la política espanyola. Però ho diu encaixonat en aquests 10 anys. Entre l'aparició de l'opinió, com una publicació extraordinàriament influent, o ni poden convergir, en els anys finals de la dictadura de Primo de Rivera, tots els corrents des del catalanisme a l'obrerisme, i jo, en ell, de fet, projectarà la figura de Macià, i ho farà de manera extraordinàriament intel·ligent i sorprenent. Ningú que conegués allò i ballesca pensava o creia que de cop i volta, perquè va ser així, o la imatge que ens han transmès els testimonis d'aquesta, de cop i volta, per la generació espontània, el fill disc o el fill que se n'anava de festa, el fill que gastava els diners del pare i que faltava les classes de l'universitat, que treia males notes, de cop i volta es convertiria en un aplicat editor d'una publicació corrector, autor d'articles i dinamitzador de tot un corrent polític clau per la formació a finals dels anys 20 i principis dels 30 de l'oposició a la dictadura i, al final, el que serà el gran partit dels anys 30, que serà Esquerra Republicana de Catalunya. I ho farà, com dèiem, amb gestos d'extraordinària intel·ligència, com serà l'utilització de cartells propagandístics de la publicació de l'opinió, extraordinàriament interessants a l'hora de comunicar l'obertura ideològica en la qual situava la publicació, perquè no estava escrit a cap partit concret. Tothom podia entrar-hi. I allui ha de haver, realment, aquell punt de trobada en la qual molts sectors, des d'Aiguader, fins i sectors de la Unió Socialista de Catalunya, acabaran convergint alguns i d'altres no. A més, a més, hi ha dos canvis fonamentals. És el canvi de la nit al dia, de ser-li proposada la idea de la revista a l'opinió, i llançar-se a la política a través de la revista, establint un model de comunicació de revista, més en davant diari, que és el model de l'etapa republicana. És el model del diari d'Esquerres de l'etapa republicana. És contemporani de l'esport i ciutadania, del sonyol i de la Rambla, però la Rambla, tot i que tenen els mateixos periodistes, és a l'opinió on fan la feina seriosa. La Rambla és una lleugeresa per a cobrar un sou més solent. L'opinió és on dels diaris on figuren dones, l'Airene Polo es va fer una molt gran reputació, com excel·lent periodista. Potser la primera dona repòrter a Catalunya. I l'altra cosa que passa és que a casa troba una dona molt guapa, que la estabilitza molt, deixa de sortir, menja millor, i té els primers fills, tot i que això no arregla la relació amb el pare. El que arregla la relació amb el pare és que el pare és mort. I aleshores, davant de l'absència, tot queda més o menys arreglat. I la clau del que pot fer llui és que en el moment decisiu del 2930 això és contacte entre Aiguader i companys, els dos actius en la conspiració constitucionalista, que lidera l'ex-cap del partit conservador Sánchez Guerra, i el que està permetent tenir una plataforma de comunicació efectiva. Penseu que en el context republicà hi ha una part de l'activitat partidista que s'està al dia mitjançant la premsa. És a dir, la CNT és la sòlida, és solidaritat obrera, més que no pas la infraestructura. Però això es pot tenir al joc la dança de comitès que té la CNT en el seu funcionament, perquè la solidaritat la dona al diari. En el cas de les Esquerres, el que dona el despegament i la cohesió al canvi és l'opinió. Però no només això, sinó que és que aquesta revista i llui en particular, no només és que assumeixi i tuteli el procés revolucionari del 2930, aquí és llui que per la distorsió de l'extensió de la foto no es nota, però sempre sobresurt per darrere, per ser malalt, però penseu que aquest mateix any 30, a principis d'any, llui és el que, en un sopar per a republicans, no per a ningú més, quan s'ha fet una operació que Campó ha treballat des de feia 4 anys, que, curosament, pot desvallestar. És l'operació per fer el seu gran llibre, que és... I ara no em surt. Parla Concòrdia, sí senyor. Parla Concòrdia, com a operació, a conivència d'entre intelectuals de Barcelona, intelectuals de Madrid, a la creació d'un nou sistema polític, que ho desmonta en un dinar en el qual intervè Manuela Zanya, fins a les hores bàsicament desconegut, i que li agafa les quartilles i les porta no a l'opinió, sinó a la publicitat, per assegurar que surt i apareix com la primera actuació política realment significativa d'Azanya. És quan Azanya esforza la seva reputació de la seva reputació de home polític important i home polític important perquè és algú que entén els catalans i que és entès pels catalans. Qui fa això és Lluís. Qui fa la comunicació a Catalunya, a Zanya, a Zanya, a Catalunya, és Lluís. Quan arriba el 36, això s'ha trencat, i aleshores a Zanya no vol saber res més de Lluís, ni Lluís particularment de Zanya. És on Lluís realment brilla. És a dir, crea el model a partir del laborisme britànic, l'idea d'un partit d'afiliació indirecta. És a dir, no ets militant d'Esquerra Republicana, ets militant del casal democràtic republicà del districte CISÉ, parèntesi, adherit a Esquerra Republicana, amb el qual entra març i abril, i, literalment, un més comptat, pot tenir un partit que té representació arreu de Catalunya amb una gran representativitat. I Lluís sap el que està fent. I està copiant el model del laborisme. El seu somni és que hi hagi igual que l'en el laborisme. Una secció parlamentària, que diguem-ne guia políticament i intelectualment de la cosa, la infraestructura de partit i després els sindicats. I la seva gran esperança, haver llançat un manifest d'intel·ligència revolucionària o d'intel·ligència republicana a principis del 30, és poder crear això. És a dir, una Esquerra Republicana, que d'alguna manera estigui equilibrada, junta amb la Unió Socialista en relació a la CNT, i crear un gran moviment, per qui no ho diré, populista. És un gran moviment transversal, social, que és d'Esquerres, però que té un joc institucional determinat, perquè Lluís sí que li va quedar una gran iso del pare. És una república per ell, cap solució monàrquica, però per ell tampoc cap solució fora del marc de la república. Per això s'entén amb els madrilenys. Per tant, pot entendre-se amb les Esquerres, pot entendre amb un maciar heròic, però allunyat a Brussel·les, és llui en bona mesura qui el porta a Catalunya, té els contactes a través d'Azanya, té els contactes a través d'altres sectors republicans, té amistats, sobretot més amb Prieto, que no passa amb l'Argo Caballero, i serà el 31, el 32, el 34, el 36, l'home de Catalunya. A Madrid. Passa de ser, per tant, a l'any 30, sobretot el 31, ja no és el fill de Lluís Rissec, és a dir, es produeix un gir, a partir d'aquests moments el seu pare ha mort el 29, és el pare, qui és el pare de Lluís i Vallescar. Ja no és ell el fill. Per tant, ha fet un pas absolutament determinant en la seva vida, com deia l'Andric Sacasat, ha tingut fills, es crea una vida més o menys estable, i aquell grup que s'ha anat formant al voltant del pare en el despatx, en el bufet del pare, amb Pere Comes, després amb el Xirao i amb d'altres, l'acaba liderant, amb Casanelles, l'acabarà liderant Joan Lluís i Vallescar. És el cap d'un grup, d'un grup de pressió, d'un grup dintre d'Esquerra Republicana, que és viscut i es transmet com un sector intern que espira a controlar el partit. De fet, és ell, justament, qui ha ideat aquest partit, com deia l'Andric, però la seva imatge mai acabarà de ser la d'una figura més. És a dir, Esquerra Republicana serà un partit, o sabem tots, on competiran els lideratges, passen totes les formacions, però bé, en el partit Esquerra serà molt més evident, i, per tant, aquest grup de l'opinió, aquest nom, aquest concepte de grup de l'opinió, sobreviurà tots els anys 30 i encara s'allargarà els primers 40 durant l'exili. És una figura molt criticada i amb unes hàncies de poder segons creuen desmesorades. D'una persona que creu que fa política per esport, es passa a un personatge que intenta liderar i controlar el partit. Aquest sector, amb terredelles que entrarà posteriorment i que serà viure més aviat com un satèl·lit, serà una sèrie de figures, amb casanelles que es qui posa els diners, en temes i temes d'habilitat empresarial que no pas Lluï, serà un sector clau a l'hora d'entendre l'evolució d'Esquerra Republicana als anys 30. Lluï vol un partit que no sigui senzillament maciar-hi tots al reder. Questiona el lideratge absolut del líder. I, com dèiem abans, durant aquests anys 30, entre la proclamació de la República i l'esclat de l'agressivil, Joan Lluï Vallescar està a tot arreu. És veritat que forma part d'aquesta nòmina i d'aquesta llista de figures republicanes catalanes, també espanyoles, però més aviat republicanes dels anys 30, que han de cobrir, endumplir una quantitat immensa de càrrecs a través d'un personal polític nou, i que, evidentment, això farà que durant aquests anys passi pels càrrecs sense una permanència suficient per deixar una empremta raonable. És a dir, és regidor de l'Ajuntament de Barcelona a l'abril del 31, i ho és durant pocs mesos. La seva actuació al consistori de la Càpida del Catalana és activa, però durant unes setmanes. Però també, gràcies a això, participa, és una cosa que hem descobert després de publicar el llibre, també està en funció de regidor al consorci de la zona franca, és a dir, està ficat en altres jocs institucionals. És diputat als cors constituents. On sí que tindrà un paper bastant més rellevant al costat de companys, és a dir, companys al cap de la minoria catalana, però Lluís està al costat i és extraordinàriament important el seu paper, sobretot a la Comissió Redactora de l'Estatut, on tindrà una actuació que sempre jugarà... És a dir, la figura de Lluís Vallescar en la qüestió del nacionalisme, la catalanisme, la qüestió nacional, sempre estarà a mig camí de tot i serà criticat per a tots. I, evidentment, durant aquests anys serà conseller en cap del primer govern demaciat després de la aprovació de l'Estatut. Estrictament serà conseller en cap un mes o una mica menys. Diputat al Parlament de Catalunya i, evidentment, el seu segon gran càrrec ministre de Treball dels Governs precedents a l'esclat de la Guerra Civil. No serà de cap de les maneres una figura popular. Potser era popular. No era popular ni a casa seva, segurament amb el seu pare, amb la dona i els fills sí, amb la seva colla al grup de l'opinió sí, però era un grup estrictament format per amics, per col·legues. I, en canvi, la seva projecció pública mai serà de cap de les maneres gaire o gens entès. És vist com una amenaça per maciar, com una figura que qüestiona maciar, i, de fet, en aquesta imatge de Blanco Negro, del suplement de l'ABC, veiem com és, de fet, està entre les 3 figures del nou estat autònom que s'ha creat a Catalunya, companys, Macià i Lluís. Ells són, a finals del 32 i principis del 33, les figures que s'entén que dominen la nova Catalunya autònoma. Per tant, és una figura extraordinàriament polèmica. Potser no tant, però si és posició, sinó per la imatge que crea tots els amplis sectors contraris que hi haurà al seu voltant. El peu del dibuix, que triem perquè tinc jo l'original, no és d'una revista, és a dir, oi, nois, oi, nois, que us faré un mal que és bona part la imatge que es té de la figura de Lluís, de Lluís Vallescar, perquè, com sincino en els dibuixos del genial i absolutament maliciós valentícast anys, que és el que fa, que és un home atençat més aviat a la lliga, el retrat que fa de Lluís, que podem veure aquí a terra i també al banc, és, i fent bromes sobre com li estan traient el tallant amb ell, les potes de la cadira, els escamots, aquests són els de la trinxera i la boina, i a darrere està disfressat de nen jugant a soldat d'en cas, però el dibuix que fa sempre a castanys és la de un trinxer aire, mala feitat, que és la mateixa cara de bretul que posa en els seus dibuixos als pistolers de la CNT, els pistolers anarquistes. Per tant, allò és un home que genera molts odis i recances en medis nacionalistes. Una de les coses realment interessants que hem trobat al fer el llibre és fins a quin grau els últims 40 anys de historiografia han estat fonamentats en diversos relats, Claudi Amèlia, Amadeu Ortado, per si tal, els més visibles, que són gent d'acció catalana, subint gent que coneix molt bé a llui i ricec, el pare, però que odien a Joanet. L'han conegut de petit, el consideraven un nen insuportable i el veuen amb considerable despressi després. Les paraules que diuen, tant un com l'altre, els seus llibres han condicionat, culpen de tot, dels deshores i confusions de l'esquerra, de fins i tot, de l'aixecament del 6 d'octubre del 34. Autors de dretes el poden culpar per facilitar la guerra civil com a ministre de Treball. És un home que genera extraordinaris odis i que el resultat d'això ha estat el seu... el seu... el seu eclipse. L'enemistat es va fer particularment dura a partir del moment en què al setembre, els sectors nacionalistes logren, com hem vist, l'expulsió dels lloïns del grup de l'opinió, de l'esquerra, i aleshores l'esquerra ataca, perdó, l'opinió ataca com a diari amb ferocitat el paper que estan jugant els escamots, nacionalistes, els joventins, l'esquerra republicana, ha estat català en un moment en el qual estan fent, com la gran manifestació del 22 d'octubre, el primer desplegament uniformat que aportarà les denúncies de l'aparició d'un feixisme català. I l'opinió juga aquesta carta a fons, en el qual a les eleccions legislatives de novembre del 33 es troba la ironia de que lloï està aliat amb els d'acció catalana. Se han de fer ajustaments perquè no hi ha manera que s'entenguin. També cal fer ajustaments per al joc internacional. El 33 hi ha molts que comparen a maciar amb altres figures europees, altres vells, altres avis, el Mariscal Hindenburg o el president Masàric Atschekos Lobàquia. Però la figura de Masyà cada vegada més capdillista, cosa que està denunciant lloï, mor, inesperadament d'un apendicitis, el Nadal de 1933. Però, clar, aquesta desaparició és com uns mesos més tard la desaparició de Fons Hindenburg a Alemanya. És a dir, ha estat tot sota la imatge del canvi que representa l'ascens de Hitler. I l'ascens de Hitler és, per entendre'ns d'alguna manera, mutat i esmutant, una mica com la victòria de Trump el novembre passat. De la nit al dia la visió del món canvia. I després hi ha els que diuen, home, ja veureu com el càrrec de Canciller li tranquil·litza. Doncs no li va tranquil·litza. Aleshores, la política espanyola, la política catalana, s'hi agudit extraordinàriament. I dins de la coalició esquerra republicana, companys que han estat molt distanciats cada vegada més de lloï, companys que ha fet el mateix que lloï, va treure dos anys més tard una revista que es deia La Calle en Castellà en resposta a l'opinió, ha tret un diari la humanitat en resposta a l'opinió i s'ha aconseguit convertir el seu diari, el diari oficial de l'esquerra. Per tant, fins al setembre del 33 l'opinió és un diari més, és un diari oficiós, però no oficial. Progressivament, sobretot des de la caiguda de lloï, del càrrec de consellent Cap, al principi del 33, és un diari d'oposició i real dins a l'esquerra i a l'esquerra. Companys és, per tant, no és exactament, ha estat amic, ha estat en amic, ara hi ha un joc de fer coalició i companys volgudament cerca a lloï com a conseller. Ha hagut de fer pacte amb den Cas, amb les joventuts, per tenir els vots, per ser president, vol equilibrar i vol, per tant, comptar amb lloï. I lloï que acabo, ha creat el seu propi partit, el Partit Nacionalista Republicà d'Esquerres, de mal nom, el Panarra. És un partit, evidentment, que al principi del 34 acabarà tornant, no a integrar-se a l'esquerra republicana, farà l'any 36, però sí a la coalició d'esquerres del govern que formarà companys després de la mort de Macià. De fet, lloï, que és el conseller de Justícia, i que aquí veiem en la fotografia empresonat, qui és a la presó de Madrid, a la presó central de Madrid, acabarà sent vist per la publicista i per la literatura política del moment, pràcticament acusat de ser responsable el 6 d'octubre. I com deia l'enric, ho és en gran mesura per aquests sectors d'acció catalana, que el que més crític han d'allui és que des del seu punt de vista ha fet un salt generacional i s'ha saltat tota una generació, o dues, de la seu pare i l'anterior, el mateix company és 10 anys més gran, i, per tant, s'ha saltat i ha accedit al poder quan no li pertocava, i això no li perdonen. És a dir, totes les crítiques que tenen una real també en l'amistat amb el pare, els records que hi ha sobre jo en Lloí en els llibres de memòries dels membres d'acció catalana són terribles, no només un fill, sinó una persona abobinable, una mala persona, però el que li critiquen sobretot és aquest salt, és haver passat per sobre d'altres figures. De fet, si veiem la figura, la fotografia, la presó i model de Madrid, veurem com ells dels més joves, ells dels més alts. És el que té una confiança en ell mateix superior, un autoestima més elevat. I, per tant, Lloí és un dels consellers que acaba la presó, he jutjat a Madrid, acaba enviat a Cartagena, i la seva salut, de fet, el segueix durant tota aquesta trajectòria. És gràcies, o podria dir en primer lloc, gràcies a que tindrà un fill que el deixarà en sortida de la presó, i també perquè està malalt. És a dir, estarà una part de la seva condemna a casa, sota llibertat vigilada, aquests senyors que tenim aquí al costat són policies, que el segueixen a Barcelona, a la presó atenuada, i és una figura que, a diferència de companys, no sortirà del 6 d'octubre i de l'any empresonament com un mita. Sí, forma part del govern que s'ha sacrificat, però no és d'haver la figura mitificada de companys, perquè continua estant un home a mig que mi entre Barcelona i Madrid. I, de fet, quan surti de la presó, al principi és del 36, serà enviat a Madrid, el cap d'hora de setmanes, com a representant d'Esquerra Republicana. És ministre, i no és ministre de qualsevol cosa, no és ministre de... De Marina, com companys. No és com companys de la ministre de Marina en el seu moment, i la corrua de codits i d'humor gràfic es va allò, publicar sobre les capacitats de companys d'entendre les dinàmiques de la Marina, sinó que és ministre de Treball. I ministre de Treball a l'Espanya de l'any 36, o a qualsevol país del món occidental a l'any 36, és, evidentment, haver de gestionar les tensions no només del món obrer, sinó sobre tot i també fora de Catalunya, del món agrari. I, Lluï, és, en aquest sentit, un ministre, com deien el ric, extraordinàriament criticat des de l'adreta. Però és, en aquests moments, al 36, l'home d'Esquerra Republicana al govern de Madrid. És una figura important. No és una figura qualsevol. I aquí no puc resistir-me de comentar que aquest cartell que representa el suc és d'una figura de la meva infància, és de Ferran Teixidó, del Teixi, que fa aquí, em va convertir en català, diguem-ne, contagiant-me a la fascinació, senzillament escoltant el fabulós idioma que parlaven ell i la seva dona Susana, que ell, la Susi, que es deia a les hores del 36, i que és la rosa que apareix a tots els seus cartells. No ho puc resistir. Què fa, doncs, allò, la creació del suc va formant a partir de l'Unió Socialista de Catalunya, en particular, amb la incorporació dels nacionalistes del Partit Català Proletari, amb la incorporació d'una part de les joventuts d'Esquerra Republicana a Estat Català, va fent un partit, ja molt reduït, nucli comunista, amb gent del bo que han atrat a l'Unió Socialista, es va fent un partit transversal, molta gent republicana activa, per exemple, el doctor Josep Antoni Trabal, que era un dels secretaris claus polítics de companys, salta i es fa del suc. El Lluís Aymami Baudinà salta i es fa del suc. Moltes gent salten, a l'estiu del 36, al nou Partit Socialista Unificat, unificat, que no unificiat, però, bueno, això deu ser un error meu que hem incorporat. Bé, deixem-ho. El suc talla un camí, els problemes que té Esquerra Republicana davant del creixement del suc, del fet que si el 37 o 38 s'haguessin fet les eleccions parlamentàries que, a més o menys, tocaven, probablement hagués arrasat el suc. I tot el joc d'Esquerra Republicana, si ho hagués quedat desmuntat, tot el pes que té el suc és un pes que específicament cau sobre les esquenes de Lluís, perquè Lluís el que representava l'idea d'una Esquerra catalana, una Esquerra Republicana que fos transversal, que anés de l'obrerisme fins al nacionalisme més moderat. I es troba que realment es troba esclos, no sabem si sota Manassa, però es troba esclos de la política catalana en un moment decisiu, ja hi és a Madrid com a ministre, i, per tant, els vincles són amb els socialistes. Molt més vincula amb Prieto i amb alguna gent priatista com el doctor Negrín, i amb l'argo caballero més difícil, perquè amb el seu esprit de Pepito Grillo, doncs, a les Corts, el 31, 32, Lluís li ha acercat les pesigolles a l'argo, i a l'il·lustre estuquista no li ha acabat de perdonar mai. Però, diguem-ne, Prieto sí que tot hi tenia en públic, debats sí que li fa confiança, i això significa molt en el context del 36-38. El pas crucial és que allò se li fa un encàrrec. Un encàrrec que a Barcelona, com diu la capsel·lera aquí, sembla que és que ha fugit perquè se li fa consult general d'Espanya a Tolosa de Ienguadóc, i sembla que doncs és un emboscat més. En realitat, i és una de les coses més interessants del llibre, forma part, ara hi parlarà Arnau en un moment, però forma part de tota una operació. Fixeu-vos que allò té fins i tot gosa, fer allò paper timbrat d'estat, però en català. Consolat d'Espanya a Tolosa. Això algú hauria d'arrebre això a València, el govern republicà i a Celcia Tragantava, el Ministeri de la Sumta de l'Esteriós, segur. En tot cas, l'encàrrec de Tolós és absolutament crucial. És a dir, esclata l'agarre civil i llueix ministre. Durarà, aguantarà els primers dies, però serà immediatament enviat a Tolós. Com deia l'Andric, podria semblar que fugís. Podria ser d'aquests sectors d'esquerra republicana, s'ha creat en imatversions amb alguns sectors del PSOE, però també s'ha creat amb la CNT. També és veritat que la CNT feien amistat fàcilment amb gairebé tot tot, però amb lluit se l'ha creat. I, alhora, és una persona malalta. Per tant, és enviat a Tolós, que no és un lloc qualsevol. Podria pensar avui en Tolós, en Tolosa de Llongadoc, una ciutat la quarta més poblada de França, amb major o menor transcendència, amb tota la indústria aeronàutica per allà a prop, però és durar la guerra civil espanyola un dels punts neuràlgics o el punt neuràlgic per on passa tot el transport d'armament que va cap a Espanya. Tot el transport d'antiguitats, de títols, de diners, tot el tràfic que atreveix a la frontera Pirinenka des de la zona republicana cap a França o a l'inrevés. I, per tant, no és un lloc qualsevol, no és un consolant més, sinó que és l'estructura consolar més important del sud de França. I aquesta estructura es conyuga, i aquest és un dels temes que llibre deixa obert, i que nosaltres, o algú, haurà d'agafar el testimoni quan sigui, ens parla de l'intent per part d'esquerra republicana de controlar totes les representacions diplomàtiques, consolars de l'Espanya republicana al sud de França. És a dir... Contra la CNT, que vol controlar les que són properes a la frontera, i això porta... i que vol fer la CNT amb cotxes potents, cotxes d'alta gama, que es diu ara, amb pàcars requisats i presentant-se pistola en mà per prendre control de llocs que han estat en mans de gent conservadora i que es declara anti-republicana. Per tant, amb un joc en el qual Lluís s'ha d'enfrontar, també pistola en mà als de la CNT. És a dir, hi ha una tensió real, en primer lloc, amb els agents consolars que, quan es clara a la guerra civil, decideixen majoritàriament d'imitir i que no volen lliurar els consolats i que prefereixen fer-ho a les noves autoritats rebels, però en canvi, finalment, llui o per pinjar o per vendre, són tots aquests llocs que acabaran imposant-se els agents de la República i són majoritàriament homes d'esquerra republicana. De fet, la premsa o l'embaixada republicana a París haurà de desmentir en nòtils oficials publicades en la premsa de París, que allò sigui realment un pla de la Generalitat per controlar aquelles estructures. És a dir, que el Govern espanyol republicà hagi sedit el catalanisme d'esquerres tots aquells consolats. I tolosa, diguem que no és un lloc menor, perquè és també el centre on, per exemple, la diplomàcia italiana i tots els serveis espionatge italiens, que estan combatent a la guerra civil espanyola, també a França, és un té el seu punt central al sud de França. Allà, per tant, Lluï, es troba en un punt neuràlgic on hi convergeixen tots els serveis espionatge que estan al sud de França combatent a la guerra civil espanyola, anarquistes, italiens i diferents serveis republicans. És a dir, es crea una doble xarxa, i Lluï forma part d'una doble xarxa d'espionatge d'agents de la Generalitat, que no van sempre d'acord amb els agents del Govern republicà. I per allà passa OR, per allà passen joies, per allà passa de tot. Per tant, és un punt extraordinàriament neuràlgic. I és un punt on, també, evidentment, els aeroports al voltant de Tulosa són claus per fer arribar avions i material a la zona republicana saltant-se, de manera flagrant, al tractat d'una intervenció que ha potenciat el mateix léon Blum. És a dir, Pierre Cot, el que fa Blum, Blum treu de la mànega l'opció de la no-intervenció, perquè els britànics li diuen, si hi ha una guerra amb Alemanya o amb Itàlia per a Espanya, nosaltres no ens hi fiquem. La França haurà d'afrontar-la sola, i, aleshores, no intervenció. Però què es fa? Una solució molt francesa, que és parlar amb els socialistes que controlen el servei de policia aduanera, els socialistes que controlen el servei que vigile les aduanes, perquè crea espais secs, espais que no hi ha visibilitat, sobretot al voltant de Tulosa, i passar armes de manera realment significativa per terra a d'espit de les declaracions ministerials. Per tant, tot el que es planteja en termes de no-intervenció, a nivell de declaracions i que apareix els diaris i la correspondència diplomàtica que els historiadors han manejat, s'ha de contrastar amb una fosca vida d'infrapolítica i infraeconomia i intercanvi clandestí, que és de difícil maneig. I, oi, té no solamente la vinculació amb els socialistes com hem vist i amb el front popular francès, sinó que té una relació amb una figura molt complexa, que és Piacó, que és el ministre de l'Aires, el creador. Aquí està el logotip de la línia aèria francesa d'Air France, però és també un submarí soviàtic, és a dir, és un agent d'influència soviàtic, això no és una acusació, es estudi documentats sobre el tema, i això té implicacions polítiques franceses avui, extraordinàries o en els últims 20 anys, perquè el gran màrtir i forjador de la resistència és Jean Moulin, mort per a sota tortura dels alemanys. Però és que Jean Moulin és el cap de gabinet de Piacó i és el que està fent tota la operació de suport de la República. Aquí el que està donant servei per entendre el joc és els comunistes comprant navílieres franceses i portant en vaixells francesos l'ajuda legal fins i tot la soviàtica perquè els submarins italiens estan enfonsant vaixells soviàtics a la Mediterrània. Per tant, la cosa no és senzillament, tornem a dir, un trist i fosc funcionari consular emboscat per la virulència de la contesa a Barcelona, és un home que està ficat en les coses més dures i de més alt de política de tota la pròpia dinàmica a la guerra civil. I afegir això, és a dir, si llegim els informes que fa la Fiscalia a Toulouse, la Fiscalia francesa, els procredadors de la República, els cossos policials, evidentment llui per dissipar també de la guerra civil francesa que s'està alarbant en aquells moments. És a dir, és una doble o triple guerra civil que s'està visquant a França. A Espanya n'hi ha una d'oberta, a França n'hi ha una que està a punt d'obrir-se. I llui juga i participa de tot aquest triple o quàtruple escenari. Si llegim informes de la policia de Toulouse i de la Fiscalia, veurem com entre tots els serveis de la República Francesa s'enganyen, s'esquiven uns als altres i s'intenten. Per tant, és a dir, s'està aportant al terme diferents i més de dues i tres polítiques franceses a la vegada sobre la qüestió. I també espanyoles, perquè una de les coses que desenvolupem és, per exemple, la red quintanilla, del pintor Lluís Quintanilla, avui del meu pare, tinc un quadre de seua casa, vull dir que m'està tocant, això de molt a prop, doncs i que ha estat idealitzat extraordinàriament tant per la seva biògrafa espanyola, historiadora d'art, com per la biografia que ha fet el seu fill nord-americà i que presenta la red quintanilla com una cosa operativa, quan és una cosa d'un... d'un... d'un... d'eficionats absolutament... llogers, sense cap idea seriosa del que està fent. I avui és acusat de ser així, però realment sospitem que és un home amb bastant més seny que es troba en situacions sovint impossibles. De fet, en aquest sentit, un dels dramas, evidentment, de llibre, qualsevol biografia, és que la documentació del consular de Toulouse no s'ha conservat i, per tant, la tasca que he desenvolupat allui en aquesta ciutat del midi francès no tenim allò, els seus informes, els seus textos directes. I ho veurem de repassar a través dels testimonis laterals, un d'ells, Domènec de Bellmunt, que serà el seu secretari, per exemple, de fet el que diràs que Lluís passarà tota la guerra malalt, i que serà ell el que farà la feina. Però Domènec de Bellmunt sempre era un amic d'atribuir-se mèrits que no necessàriament es mereixia. I alhora, aquesta xarxa que deia de l'Enric de Quintanilla és controlada per la xarxa de la CNT, que és controlada pels agents franquistes, que s'enriuen els seus propis informes, i que s'iniciuen tots aquests, són això, uns aficionats, siguin els que siguin, i alhora ha de conjugar amb una xarxa de la Generalitat que participa, depenent dels informes franquistes, sobretot, d'alguns plans de complot per actuar dintre de Catalunya, en contra de companys i de sectors d'Esquerra Policiana, però també de la CNT. Per tant, és un joc extraordinàriament complex que requeriria una monografia estrictament dedicada al CNT. O potser més d'una. I una de les coses que realment ens ha colpejat fent la recerca, als arxius, per exemple, a militats, és contrastar la massa, la massa ingent d'informació que genera l'espionatge franquista, rebel primer i després franquista, contrastada amb la obulatilitat o insubstància de què es genera per cantor, pels diversos cantons en competència al bàndol republicà que sovint estan més interessats en veure què fan els uns i els altres en comptes de veure què estan fent els anemics de combat. És un llui, hem dit que ara ha estat dipòsits bancaris, algunes propietats, sobretot la casa del pare a Barcelona, però durant i al llarg de l'Egar Civil no sembla que acumuli dipòsits a l'estranger, per tant, no sembla que estigui per aparància, tot i que en algun informe franquista se li atribueix, fins i tot un actitud de rotista i un instint de començar a acumular diners a l'estranger, però no sembla que tingui dipòsits bancaris a França o a l'estranger. I això serà important a l'hora de perseguir els seus últims anys de vida, perquè no és només ell, té la dona, té els fills, i per tant això és extraordinàriament important. De fet, alguns testimonis deia que era extraordinàriament generós amb els altres durant l'Egar Civil. El 38, hi ha un tall en la seva trajectòria política, és destituït del càrrec de cònsul a Toulouse i canvia tota la dinàmica. Canvia tota la dinàmica perquè canvia tota la dinàmica espanyola. És a dir, de qui és amic, Lluís, és de Prieto. Però Prieto, el que era el seu màxim i fidel amic, el seu menja personal, el doctor Negrín, home que estava disposat a la primavera del 36 de Madrid, anava amb pistola a la butxaca per fer de guarda espatlla personal, perquè no es podien fiar dels xíberis, dels joventuts socialistes, perquè pot ser un socialista cavallarista li pagava un tret a Prieto, doncs ara s'han enfrontat a mort. I el abril del 38, Negrín ha de fer el que inversions negrinistes o comunistes és un mèrc pas polític, però la versió de tot home contrari és un autèntic cop d'estat amb tants i avions sobrevolant la diagonal, mentre el govern està al Palau Real. Aleshores, aquesta és la caiguda de Prieto, recuperació de la CNT. Per una CNT que s'està llapant les ferides, ja no és la CNT crescuda del 36, sinó que està molt més preocupada per temes interiors i més atençada al derrotisme que afecta a tots els perdedors a la política republicana, és a dir, començant per a Zanya, el propi Largo Caballero, Prieto, la CNT, tots aquests són ja pel 38, perdedors dintre del joc polític. Aleshores, l'efecte d'aquest canvi és que jo hi és destituït. Nosaltres hem resseguit al llibre alguns no, els dos succesors, el consolat, a l'últim sembla que gairebé ni es presenta, i que són socialistes fidels de la línia de Negrim, que asseguren, jo el primer, doncs alguns actes socials, alguna conferencieta, però jo ja no és el joc polític a fons que estava exercint Lluís. Lluís, a més a més, està cada vegada més malalt. Torna a Barcelona, a Barcelona, sovint es barall amb els d'Esquerra Republicana, perquè ell no pot explicar els detalls del que està passant a França, i s'ha de mossegar la llengua quan altres intenten dir-li impertenències sobre per què no has fet allò o per què no es fa allò altre. És un home, per tant, una mica recargulat, això segurament li afecta a la seva nafra estomacal, i la caiguda de la República li fa si abans estava entre alguns punts de França i Barcelona ara està entre París i Montpellier, era una situació difícil per manca de recursos, vinculat a la Jare, la Junta d'Aiuda a Republicanes Espanyoles de Prieto, i amb pocs diners. Aleshores, clar, tornen un segon. És a dir, el canvi, ve al 40, està a la zona lliure. La zona lliure que fa copia el franquisme, està a l'Espanyol, etàfonse, és la zona natural, els d'Esquerra Republicana per regla general, es queden atrapats en aquest àmbit, està vigent les detencions, com la pròpia caiguda d'execució de companys, però altres més, que són Zogathacoitia, Peyró, que són arrestats i afusellats... I com es persegueix a Zanya. I com es persegueix a Zanya, fins que a Zanya els fa el favor de morir. A Montovant.A Montovant. La situació genera la necessitat de fugir. Cal anar per una ruta, una ruta que, irònicament, està preciosament detallada en els primers minuts de la pel·lícula Casablanca, de Michael Curtis, de 1942, que és una ruta que va de París baixant a Marsella, arriba a la zona francesa del Marroc o d'Algèria, i per terra arriba fins a Casablanca. Aleshores, cal anar a les Índies, cal anar a Martini, que sobretot, que estan en mans de bixí, d'allà anar a la República Dominicana de Trujillo, Trujillo vol republicans espanyols per ablanquear la rata, l'obsessió dominicana al costat d'Aití, i, finalment, ha després de tot aquest trajecte, arriba a Veracruz. Però és un home realment cremat. És a dir, que tenim dues imatges. La de l'esquerra és una fotografia que ell hauria de tenir de feia temps, des del servei d'immigració mexicà, i la de la dreta és la fotografia real. És a dir, és un home extraordinàriament demacrat a la seva condició física. La guerra civil, però sobretot el interve el que va entre el final de la guerra civil i el seu viatge o de la família cap a les Amèriques, el deixarà absolutament desmanegat físicament. Està esgotat. Arriba a Mèxic, i allà té la sort de recuperar un dels integrants de la colla del grup de l'opinió que havia fet durant els anys precedents, Joan Casanilles. I estem parlant un altre cop d'aquest grup de l'opinió i han passat poquíssims anys, encara que sembli tota una vida, els anys 30 són com tot un univers en una dècada estrictament. Doncs Joan Casanilles és l'únic membre que, d'aquest grup de l'opinió, que continua amb contacte, que l'ajuda, que l'incorpora a una de les empreses que crearà a Mèxic, que és el banco de la propiedat, i que li facilitarà unes condicions de vida realment òptimes, en comparació amb molts dels refugiats catalans que arriben a Mèxic. És a dir, Lluís es recupera econòmicament, físicament, crea una nova llar a Mèxic i torna a intervenir en política i intervé un altre cop Esquerra Republicana de Catalunya. El seu partit, el partit nacionalista republicà, s'ha reintegrat a Esquerra abans de l'agràs cívil i ell, un cop arriba a Mèxic, constituirà un sector crític dintre d'Esquerra Republicana. És a dir, seguirà la tònica dels anys que s'havien allò esllenguit des del 31 fins al 39. Mai serà, mai formarà part del gruix central dels corrents principals del partit. Forma part, també, de la política espanyola exiliada i la seva posició és de fidelitat absoluta a la legislació republicana. És a dir, estatut i Constitució Republicana, Parlament de Catalunya i Cors, són la base de tot plegat. I, per tant, no comprega de cap de les maneres amb les posicions independentistes liderades per piscunyir. Farà uns certs girs durant aquests anys, però no és, no entrarà dintre d'aquesta tendència, en aquells moments majoritària, dels sectors d'Esquerra Republicana, tan a Gran Bretanya, com a Mèxic, que vol entrencar amb el marc espanyol, i t'indica per posicions ja directament independentistes. En aquest sentit, Lluï es recupera i, de fet, serà la seva recuperació econòmica, la seva recuperació física, la que segurament el portarà a la mort directament. Si fem cas de les cartes de Joan Casanelles a Carles Piscunyé, diria, i a Josep Terradellas, Lluï mort d'un excés de... d'alegria gastronòmica. Té un estómac delicat i, pel que sembla i pel que expliquen a les cartes Casanelles, doncs menjava en excés, i a la festa, sobretot, no sé si era del seu aniversari o d'algú altre, va superar els límits possibles per a una persona amb problemes estomacals. Es negarà a operar-se, ha patit tota la vida als metges i acabarà morint a la taula d'operacions, l'agost del 44, molt més tard del que els metges li havien recomanat que supereix. Per tant, és una figura que, durant aquells anys que van del 41 o 44 a Mèxic, tindrà un paper no principal, no central, però es devindrà una figura que polarà que estarà sempre al voltant dels sectors crítics. De fet, liderarà una decisió, fins i tot, dels sectors exiliats. Crearà un cas al català del qual serà un dels líders. Però és una figura que ja ha quedat, podriam dir, en un segon pla. En resum, és un home que és una mica com li hem retratat a la portada, entre Macià i Azanya, entre companys i terradelles, entre una varietat de personatges, entre una mica menys visibles, però darrere es pot entreveure el pare, també Negrín, també Casanellas. És a dir, és un home que està sempre tapat per a altres. És una figura que és capdalt per entendre tot el joc dels anys 30 a Catalunya Espanya. És crucial per entendre, i utilitzo la terminologia de l'època, la revolució republicana de 1931, i el fracàs de les Esquerres, el 34 i el 36, 37. Del fracàs també d'un enteniment efectiu entre Barcelona i Madrid, del tipus de personatge que aspirava a ser a dany, i de l'encaix còmod de un mini estat autonòmic dintre d'un marc espanyol, dintre d'un marc republicà espanyol. Totes aquestes coses no acaben de funcionar. El que reinventa una part d'això amb èxit, i visquem nosaltres avui d'aquest èxit, és terradelles, però com han començat a mostrar alguns historiadors, Joan Escúlies, doncs jo terradelles necessita una revisió a fons, i jo diria o diríem nosaltres que part de la revisió global de la Catalunya Republicana i d'Esquerra Republicana és recuperar, estudiar críticament, no amb esgeografies a personatges com Joi Vallesca. Nosaltres ho convidem a descobrir-ho, perquè, a fi de comptes, una presentació de llibre és un anunci com preuneu-nos el llibre! Però, dit això, realment crec que hem aconseguit fer una obra que literàriament té, ho dic, sense falsa modestia, una obra que literàriament té bastant... Com ho diria? Més interès i més am, allò que es diuen que s'hi haganxó, que el que és normal en les biografies o els llibres acadèmiques al ús, és un llibre que es pot llegir. Naturalment sóc un lector... allò amb prejudici, però també he de dir que quan unes coses no m'agraden, la reia llegeixo i dic, allò, quin desastre! I no m'ha passat amb aquest llibre, m'ha agradat. I em petjo que arnau també. En tot cas, aquesta és la nostra presentació i moltes gràcies per haver vingut. No sé si algú vol preguntar alguna cosa, o tothom vol marxar una dinà o a fer el que sigui. Ricardo. Microfons. Aquí. Bé, com a última punt, dic que és un personatge que... Evidentment això no depèn d'aquestes coses, però no sap morir o no troba el bon moment per morir. L'any 44 no és un bon any per morir a l'exili. No s'ha resituat al món, queda encara més d'un any per al final de la Segona Guerra Mundial, i evidentment, si veiem les imatges de les que tenim aquí, terredelles i casanelles arribaran a recuperar la vida pública a Catalunya a finals del 70. Per tant, ell és un personatge que mora abans del 50, que segurament hagués retornat, no sabíem quin èxit, al 70. És més, em va sorprendre posar-me a manejar tots els grans llibres que no surten tots citats, però vaig veure més del que citava. Tots els grans reporteris sobre l'exili a Mèxic... Senzillament, no hi és. No apareix els llibres. No hi és els índexos onomàstics. No és buscant on toca que aparegui, no ha après. Per tant, es va morir abans del moment en el qual l'exili, el 45, acabada a la Guerra Europa, ha de replantejar-se qui és qui i fa balanç dels últims i caòtics anys del 39 al 45. I en aquest camí, llui ja ha mort. I, per tant, és oblidat. Ricardo. Sí, sí, sí. És la segona vegada que parlo que t'haurà fora de la intimitat. I, com a la vegada anterior, va ser en la presentació d'un altre llibre de Llenric, es podria ser que estiguem fent un contractat de normalització lingüística. Bé, per a mi el llibre ha estat molt interessant. Només he pogut lliure una mica més la part central del ministeri de Trabal, però crec que és important per donar visibilitat a aquests personatges. Vosaltres feu una reivindicació de Joan Joí i jo crec que hi ha molt més personatges. Per exemple, estic treballant una mica en la segona República, quanta gent pot dir alguna cosa de Fernando Valera? I té una certa similitud. És gent que no és marxist, marxista, però té una tradició, una trajectòria a prop de Jarl Laski, per exemple, i d'aquest món de laborisme, i crec que la trajectòria del Joí té també un personatge que és poder indicar a Amel, que és Fernando Valera, el president del consell de Ministres de la Segona República. I també, durant la Rosa, i la diferència és que viu molt, Joí no, però igual que Joí, des del Eix València en Madrid, Valera és una figura que és molt influent al 27, 28, 29, 30, en medis estudiantils, i el 31 cara a intentar atançar obrerisme i república. Aleshores té una activitat molt marcada en aquest període, però què passa, en general, la República... Els orígens de la República, l'acabament de la dictadura de Primer Rivera i la transició de Berenguer-Aznar, doncs han estat molt poc treballades. La República surt com una mena d'ex novo, surt màgicament, i com són els bons, ja està. Si són els dolents, anem directament a la crema de Convent, sense el tema el 14 d'abril, i d'ahir allò ha de descobrir que el 34 és el començament de la Guerra Civil. S'hi ha fet poc, encara estan les trinxeres. Si no, de aquesta cosa és que acaba de publicar-se un llibre en biblioteca nova, biblioteca nova, perdón, que diu així. Ushelai s'ha centrado en l'ala més radical. El Estat català, incluso sus juventudes, l'Azjerek analizando su grado de fascistización. Sobre l'ala socialdemócrata de los juins, que luego formarán el Partit Nacionalista República de Esquerra, vers al Estudi Clàssic de Joan Cúllet, que ha devido dejar tan agotado el tema que no hay una sola biografía de Joan Juí, digna de mención, lo que contrasta mucho con otros prombres del catalanismo. D'on es ve? Es podí que el tòpic s'ha cubierto un vacío. Que es de llibre, que está publicado en el título Lúces y sombras del mes d'abril, o sigui que jo crec que és el millor llibre en aquests moments perquè recult tota la bibliografia de la Segona República, però, lamentablement, vostra llibre ha sortit massa tard per a la que ho necessita. Bé, però agraïm tots dos. Tant la cita, que és una cita interessant, hauríem de dir-la i l'editorial que la posi. Una segona edició. És una cintura. No sé si arribarem a una segona edició, ja m'agradaria, i podríem fer alguna petita esmena. Però sí, es comença a fer. Una segona cosa és que, per a mi, Lluís és important per aquesta frase de Casar Esquiroga que, per a mi, sintetitza la història d'Espanya. Jo vull resaltar-lo. Bueno, Lluís, no siga usted. Hace una hora s'ha sublevado parte del ejército de Marrecos. Esto es la historia de España. Lluís está haciendo reformas, la reforma de la llei de jurats industrials i els militars estan fent una altra cosa. Crec que és molt important, aquesta frase. No siga el Lluís. Sí. La tercera cosa que volia dir és que Lluís és un personatge més vist per als socialistes durant un temps, però que té que actuar com socialista. Crec que dius a altres que jo vull resaltar-lo. En algun moment fa política de classe com on diu, com ell diu a la seva intervenció del 1 de juliol, que és molt important. Finalment, quarta cosa discrepo de vosaltres en una cosa. Vosaltres heu escrit, el deixor robar i l'organitat instintiva del juí tampoc no l'heu d'ajudar en com a ministre de Trabal ja que no tenia sensibilitat per als conflictes rurals. Falso. Per als conflictes rurals del sud, possiblement. Per als conflictes rurals de Catalunya i dels Rabaçaires, jo crec que sí tenies sensibilitat. I tinc dubtes sobre aquestes que puc mostrar una mica de discrepancia, perquè la vostra font és gilrobles o pein. Jo no en refiaria de gilrobles que diu que el valor de la cullita del 36 és molt inferior al cos de aquesta cullita, perquè això és un tòpic que s'està repetint a la república des de 1930 que el camp no és rentable. Ah, que no és rentable, però han disminuït el beneficis, però siga sent rentable. No sé, podríem parlar una mica d'això, però és una lèvia crítica, gràcies. Gràcies a tu, Ricardo. Si algú més té alguna cosa a dir, no? No recordo malament la segona vegada que junts feu alguna cosa en base, segona o tercera. En base, la segona. No, la segona, la segona. Volia que ens expliquéssim això, com és l'experiència editorial en base, i també com és el joc d'haver de cedir els dos, cal escudar els dos a l'escriptura quatre mans d'aquest llibre, perquè tu dius no, aquesta vegada ens ha quedat allò que es pot llegir literàriament i que no es nota qui ha fet què, no? És un joc de sessions importants, de sessions generacionals, fins i tot, i de perspectives fins i tot. M'agradaria que expliquéssim aquesta feina, i també la feina de passar per una edi toca, que s'està posicionant, diguéssim, alguna manera. Començo, tu? Començo. Comenci. És el tercer llibre que fem. El que fa és que és el primer que fem com autors únics, els altres que havíem tant en base i que s'haurien de fer a la Universitat de València en llibres col·lectius, en els quals fèiem d'editors, que és un paper diferent. I en aquest cas, després d'en Riqui pot allò profundir, l'origen del llibre és particular i el joc i les negociacions que hi són posteriors no han partit de zero, sinó que han partit d'un origen prou particular del llibre. És a dir, la base inicial de la idea de fer el volum que apareix a rand d'una conferència de l'Enric, la Mercè Morales li sugereix fer un estudi, no, evidentment, no pensava en l'extensió que té aquest, que no sé quantes pàgines té, però ja sabem que l'Enric evidentment no sabem, però jo també sóc culpable de quan ens donen la possibilitat de publicar un llibre, doncs intentem fer tal a totes les arbres que puguem o reciclar tot el paper que es pugui, però el gruix és solgeix d'una conferència seva i, a través de les temàtiques que comencen a aparèixer, un cop està asseguint la trajectòria de Lluís, l'Enric ara després ho explicarà com ho vulgui ell, em convida a entrar-hi. Per tant, és un joc diferent. No és allò començat de zero a quatre mans, sinó en un estadi més o menys inicial o en una segona fase del llibre, entre perquè realment hi ha tota una sèrie de temàtiques que tu has tractat i que produiran segurament, entre els dos cervells, un producte molt millor. A veure, la Mercè Morales em va plantejar fer la conferència i vaig fer una presentació molt més detallada de la que fins i tot podia exposar, a fer un super, Josep Fick m'entendrà, un super PowerPoint, un mega super gliptodòntic PowerPoint, que jo mateix vaig saber de reduir dràsticament. I això era per una sèrie de conferències que es feien al Museu d'Història de Catalunya i que s'organitzava a Mercè Morales amb el tema dels invisibles, de figures que havien tingut un paper però que no apareixien. Arnau va fer també Joan Taulé com a figura representativa. Però jo penso que Lluís era més que Taulé, no estic desmereixent, però dic simplement que jo per pès polític, i que era més que un... En l'esforç de fer-lo visible em va sortir un text... que sé jo, no em recordo ara, 50 pàgines llargues, és a dir, massa pel format de revista que la Societat d'Estudis Històrics de l'Institut d'Estudis Catalans podia sostenir. I havia trobat un text publicat a totes els efectes inèdit de Lluís, i vaig voler dir, bueno, podíem plantejar això junts. Ella ho va mirar aleshores i treballava directament a base, i va pensar que el llibre podia tirar endavant. Jo, al posar-me a refer l'assaig, vaig veure que hi havia aspectes de política espanyola que significaven necessitat de recercar xius a Madrid, i que, a més a més, hi havia tota una dimensió, sobretot, la guerra civil vista des de sota la gran pedra, amb tots els cucs corrents, que ell ja havia treballat i que no tenia sentit que no féssim... Havent treballat conjuntament i en bon enteniment, amb trajectòries vitals diferents, amb diferència d'edat remarcable, però no sé quan durarà, però fins ara, realment, la pregunta que fas, per a mi és un... Ara és que és imbarazoso. Però no, no, diguem-ne que és extraordinàriament agradable i fàcil treballar a Marnau, perquè jo li passo coses, ell treu coses, a fer jaixones altres coses, a mi em semblen bé, i es va fent un de jo aleshores retoco alguna cosa. Sí, anem fent i no sé com, no m'ha passat exactament d'aquesta manera, he col·laborat amb molts altres historiadors al llarg de tota una vida, però realment és la primera vegada que tinc l'autèntica sensació de col·laboració, no de jo faig aquest tros i tu fas aquest altre tros, i després, amb una mica de pegament màgic, ho juntem, i de crear una cosa diversa que guanya en continguts, a les aportacions de tots dos tenen un caràcter literalment exponencial, és a dir, el que ell sap, el que jo sé, es junta i es produeix una cosa que és més que la suma de les parts, que té una densitat pròpia. I els dos van fer un esforç, ja ho sé per comentaris que ell em va fer, que ell em va fer d'adaptar-se al meu estil, simplificant algunes de les meves barroques frases, i jo em vaig adaptar al seu, afegint comentaris punyents que són més del seu estil, i vam lograr crear una cosa que, en la meva relectura, és extraordinàriament fluïda. És a dir, es llegeix, no cau de les mans. Dius, havia llegit 20 pàgines, demà continuarem. Potser és una papereta. Puc rellegir-ho, com objecte d'un altre, i ho he trobat molt fluid. De fet, afegiré, ja ho allivarem. Va començar sent un assaig sobre la figura, però realment ha acabat sent una biografia, finalment. Amb el hàndicap, evident d'aquell, no va conservar ni s'han conservat el seu arxiu, ni la família mèxic, ni ningú pràcticament ha conservat correspondència, documentació, ni del despatx del pare, ni de la seva tasca ministerial, o com aconseller, és a dir, és pràcticament... I els articles de diari ell no ho signava? És una figura d'aquelles que, de tant important que va ser, pràcticament ho hauria acabat creient, i va creure que no era necessari guardar documentació, perquè la gent sabria qui era ell dècades i sècades després, i no va ser així. Forma part d'aquell llista de persones com el mateix companys, que no guardaven res. En tot cas, li guardava algú quan va tenir un càrrec oficial. I pel que fa l'editorial, l'editorial base és de les... Podríem dir, és l'editorial ara mateix d'Història Contemporània de Catalunya, que més publica... Això no tindria perquè era un valor en sí, es podien publicar títols que no tenen més o menys transcendència, però que més arrisca a l'hora de publicar llibres d'aquest estil. La mateixa portada n'és un exemple. No tot editorial hauria acceptat la nostra proposta de fer una portada com aquesta, que pot no agradar o si, o generar entusiasme, però que intenta, com a mínim, cridar una mica l'atenció de la persona. Ser diferent. Ser diferent, ser fresc. A veure, en quant a l'editorial, jo crec que, en efecte, està aprenent de les editorials, la gran editorial acadèmica catalana, és, o foc, entre S i foc, a Badia de Montserrat. I no hi ha gotes i les editorials universitàries com a tal, el patró anglo-americà no s'han desenvolupat en prou recursos i amb l'escanyament econòmic que estan patint les universitats des de l'impacte de la crisi, doncs menys encara. I aleshores, allò s'ha de dir que a base allò tant en la seva producció, més documentalista, i com en la seva producció més decontengut, està assumint una visibilitat i no ens realment ha estat generosa amb nosaltres. És a dir, el primer llibre havia un recurs d'un projecte de recerca, però aquest és un llibre pagat per l'editorial. És a dir, no hem pagat nosaltres. I diguem-ne que el protagonisme de... sobre què és, en aquest sentit, ha adquirit un paper com... Hi ha historiadors que són influents pel que diuen, hi ha historiadors que són influents pel que posen en circulació. Com Fontana ha posat molta cosa en circulació. Aleshores, sobre què és, a l'acabament de la seva vida, ha posat molta cosa en circulació. Se ha de reconèixer, i s'hauria de... És un mèrit inegable. És un mèrit que normalment no se li reconeix, i això s'hauria de fer. Això, en quan, el que representa l'editorial, no tenim més que agraïment, el nostre agent literari, si us vol dir així, ha estat la pròpia Mercè Morales, que va ser... Li va agradar l'evolució, li va agradar el meu assaig, però també li va agradar la idea de refer-ho, quan no es podia publicar com a article, perquè no hi havia manera de trocijar-ho, de retallar-ho. I per això li hem dedicat el llibre. No hi ha cap altre secret. Hem fet coses en comú, tenim altres coses en comú a la cuina, per tant, allò, haver d'edicar llibres... fills, dones, mares, ja tocarà. Però, per el moment, Mercè va ser molt positiva en aquest paper, i era una manera de compartir l'esforç. I, en quan, a treballar junts, realment, doncs, ha estat un plaer. No puc dir altra cosa? Doncs digue, Josep. No, jo només, per concloure, agrair-vos molt l'exposició, m'ha semblat brillant, de la veritat, de llegir el llibre que oferim amb molt interès, i t'adrengue els tòpics d'unatge, diguem-ne, de rellevància, i animal, si ho pogués fer, la biografia de maciat. Pulles. Pulles, aquí. No, no, jo estic allò de... Tot arribarà. Moltíssimes gràcies. No. S'ha de dedicar als últims anys a una certa... un cert escalf en el món de la biografia, la col·lecció que té la Fundació d'Esquerra Republicana, a la Fundació d'Isla, sense ser... Col·lecció molt meritoria. No és una col·lecció de biografia senzillament, de biografia sobre els prohomes més o menys importants, i diferents premis que s'estan convocant als últims anys, de fer la Diputació de Barcelona des de l'any passat, o des de fadors en convoc a un destinat a biografies, a vegades amb uns terminiers impossibles, vol dir que l'has de tenir feta i la presentes, perquè amb 6 mesos, evidentment, no faci una biografia, però s'està començant a... allò, i acumular un cert cos documental biogràfic dels 20 i 30. Evidentment hauria de ser molt més ampli. Hauríem de tenir 10 biografies de macia, 15 de companys, i no sé quantes més de terrenys. Sí, i un cinc quantena de altres... De cambol, de cambol, de cates. Allò és jo... Si les biografies tenen un gran encant, que és que poden ser relativament tècniques, i el lector ho pot aguantar. No estic pensant tant en aquesta, en general, perquè tot home sap l'estructura. I és com el públic d'una obra de teatre grec a la tenes clàssica... Ells ja saben què passa. Ja saben que Edip acabarà malament, que Jocasta acabarà penjada. Tot això ho saben. El que interessa és com... Tot el lector de biografia sap que el personatge neix, creix, s'entena amb el pare o no, s'entena amb la mare o no. Allò s'entena amb els companys. Les tetes fan manetes, creix, evoluciona... I després, allò comença a degenerar i finalment mort. Tots ho sabem perquè a tots ens hi tocarà aquest guió. I tots estem al mig, en algun punt, d'aquest guió. I aleshores és un gènere que estimula la lectura. Això és una cosa. La segona és, i abans que es marxi tothom, que és... Jo el que constantment he estat pensant davant del llibre, pensant en Lluís, un trajecte de 10 anys, tota la gent a la transició, de la qual no tinc ni la remota idea de allò als presidents endelusos que són allò, a l'escurredo i gent així, que són animalament importants en el pas dels 70, als 80, i dels quals allò, re, no sabem re? Doncs allò, no tenim ni idea del que ha passat, i no de rons per les quals es diuen tantes bestieses actualment, és que no en sabem re d'aquesta gent, i aleshores anem amb tòpics de cartró pedra. L'esquerra, la dreta, el franquisme, la transició... Fisca! O el rei, que bo era, però ara no tant. I així, successivament, tot és pobríssim. Jo crec que cal, cal, jo aprovar altres coses. I re, repetir gràcies. Moltes gràcies.