 Priča treća iz, priča iz davnine, Ivan Ebrlić Mažuranić. Ovo je librvok snimka. Sve librvok snimke su javno i domeni. Snimio Josip. Regoć. Jedne ljepe ljetne noći, čuvali konjari na livodama konje. Čuvali, čuvali, a napokon zaspali. Kad oni zaspali, doletje lesa oblaka vile da se malo poigraju sa konjima po vlinjskom običaju. Uhvatila svaka vila po jedno konjica. Sijela na njega paga šiba svojom zlatnom kosom i tjera ga uokrug po rosnoj travi. A bijaše među vila ma jedna mala vila, po imenu Kosjenka, koja bijaše ove noći prvi put sašla na zemlju sa oblaka. Učinulo se Kosjenke vrlo divotno jašiti ovaku kao vihor po noći na konjicu. A baš ona bijaše uhvatila najživljeg vranca, malenoga a ljutoga kao vatra. Trči vranac sve uokrug sa drugim konjima, a najbržije od sviju. Sve po njemu pjena prska. Ali Kosjenki se htjelo još bržega jahanja. Sagne se ona juštipne vranca za desno uho. Poplaši se vranac, digne se na stražnije noge, a onda poleti ravno predase. Ostavi druge konje, ostavi livade i odnese kao vihor Kosjenku u dalekih svijet. Mililo se Kosjenki ovo strelovito jašenje. Trče oni kao vjetar ukraje polja, ukraje rijeka, ukraje livada i brda, ukraje dolina i brda. Bože mili, koliko li stvari i zemlja nosi? Pomislili Kosjenka radosno, gledajući o velje potem. No naviše još se svidjelo kad pojuriše ukraje jednoga kraja. Dje bijaše gora, a na njoj divna šuma. Pod gorom dva zlatna polja kao dvije zlatne marame, a na njima dva bjela, selakao dva bjela goluba, a malo podalje velika voda. Ali vranac neće da stane ni ovdje ni nigdje, nego oni urikao bijašan dalje i dalje. Trči tako vranac ako osjenkom dugo i dugo, i napokon dođeše do jedne silne ravnice, a sa ravnice je studen vjetarpiri. Uleti vranac u ravnicu, a ono sama žuta zemlja. Nigdje ni trabke ni drveta, a sve veća studen, što dalje ulaze u ravnicu. Koliko pa kono bijaše ravnica ne da se ispropovijedati, jer ježi i čovjek ne bijaše nikada prošao. Vranac s kosjenkom juri sedam dana i sedam noći. Sedmi dan predzoru stigoše do srca ravnice, a u srcu ravnice sta je u porušene zidine strahovito veliko ga grada Legena, u kojemu vladaše silna zima. Kad je vranac s kosjenkom dojurio pred drevna vrata Legena, prebaci kosjenka svoje vilinsko velo preko jedne zidine i uhvati se tako zida. Vranac ispod nje otrči i kako otrčao tako do svoje starosti juri o amo tamo među silnim zidinama Legena grada dok napokon nestigne na vrata od sjevera istrčao peturavnicu, bok te pita kuda. Kosjenka bak sadže sa zida i stan je hodati po gradu, studenom kao kost. Svoju vilinsku koprenu, bez koje ne mogaše poletjeti u oblake, bijaše svila okoramena, jer nju učuvaše vrlo. Hoda, kosjenka tako po Legenu, hoda isve joj se čini da negdje mora naić na neko čudo u ovom gradu, koji bijaše toliko čudesan i silan. No ipak ne vidi nikdje ništa, nego silne je razvaljene zidine i nečuje ništa, nego kako pucal kamjen od studeni. Na jednom, kada kosjenka zakrenila u konavitjega zida, a ono pod zidom spava golem čovjek, veći nego li najvećih rastu najvećo šumi. Na tom čovjeku ogromni plašto debela platna, a opasao se remenom od 5 chvati. U toga čovjika glava velika kova najveći badaň, a brada kao 100-goku kurzovine. Tako je velik taj čovjek, da bitko pomislio, ono se crkveni toranj povalio u zazid. Zval se pak taj čovjek kregoć, i življaše u Legenu gradu i nije imao posla nego da broji kamenja Legena grada. Nebiga on nikada mogao izbrojiti da ne imađaše onako veliku glavu kao badaň, ali ovako brojio oni brojio. Već hiljad u godina tako brojio i bijaše već izbrojio 30 zidina i Petora Vrata Legenska. Kad je kosjenka opazla regoča, skrstila ruka od čuda. Nemogaše ona pomisliti da ima ovako velikoga stvora na zemlji. Sjedne je kosjenka regoču do uha, a bijaše uho regoče bo veliko kao cijela kosjenka i povika mu uho, a nijeliti zima baća. Probudi se regoč, nasmije se i poglada kosjenku. Ej, zima, dakako da je zima? Progvori regoč takovim krupnim glasom, kao da grmi izdaleka. A bijaše regoču silni nos pod srvenju od studeni, a kosa i brada bijaahu posuti injem. Bože moj, ovoliki silni čovjek, pak nećeš da si učiniš krovo protiv studeni, reče kosjenka. Ej, zašto bi? Reče regoč, i nasmije se opet, doći će sunce. Podigne se regoč da sjedne. Sjedne on, omahne desnom rukom po lievom ramenu, a lievom rukom po desnom ramenu i otepe silno inje. Sa svakoga ramena toliko inja, koliko bi sniega skliznulo sa jednog krova. Čuva i čuva je baće, zatrpaćeš me, viknu kosjenka, ali regoč jedvaj čuje, jer je daleko od kosjenke do njegova uha, tako je visok kad sjedi. Podigne za to regoč kosjenku sebi na rame, reče joj svoje ime i za svoj posao, a ona njemu reče, kako je ovamo dospila. Eno gleda i sunca, pokaže za tim regoč kosjenki. Pogleda kosjenka, ono se diže sunce, blijedo i slabo, kao da nema kogada grije. Luce ti, regoču, zaista se lud, što ovdje živiš i život svoj baviš brojeći pusto legensko kaminje. Hajdemo, regoču, da vidiš krasote po svijetu i da si nadžiš vrijednijek posla, reče kosjenka. Nikada još ne bijaše regoč pomislio da si traži ljepšeg mjesta od legena grada, ni ti je kada pomislio da ima boljega posla od njegova. Nego je regoč uvijek mislio, dosudženo mi je da brojim po legenu kaminje, pa nije za ništa bolje pitao. Almo kosjenka nikako ne dade mira, nego ga nagovara da pođe s njome pozemlji. Odvest ću te u krasan kraj, gdje je stara šuma, a uz šumu dva zlatna polja, govri kosjenka. Dugo govoraše kosjenka. Regoč pak ne bijaše još nikada niski ime razgovarao, te ne uzmog ne odoljeti nagovaranju. Pa hajdemo, reče on, obrdovala se kosjenku tomu veoma. No sada je trebalo stvorti zgodu kako će regoč kosjenku nositi, jer u regoča ničega ne bijaše. Za to izvedi kosjenka iz njedara malu vrećicu punu biseria. Bjaše oj taj biser dala njezina majka u oblacima, prije nego li ju posila da ide na zemlju, govoreći. Ako ti bude što trebalo, samo odbac i jeden biserak, i on će se stvortiti što trebaš. Čuvaj taj biser, jedna svijetu iman toliko stvari da ih sve više treba. Izvedi dakle kosjenka zrnce bisera i odbaciga, a ono se pred njom stvori košić, upravo velika oj kosjenka, a na košiću petlja, upravo velika kao regoče vo uko. Skoči kosjenka u košić, a regoč podiže košić i objesiga sebi na uho kao naušnecu. Kad se regoč nasmije, kada kihne ili kada podrma glavom, ljulja se kosjenka kao na njiha ljci, a ovo njoj bijaše vrlo milo zaputovanje. Htjede regoč sada da pođe i zakoraće on već koraku do deset se ježanja, ali kako osjenka ustavi pa ga još umoli. Bismo li mi i regoču mogli proći pod zemljom da ja vidim što pod zemljom ima? Kako da ne bi smo mogli? Odgovori regoč, koji mogaše šale probiti zemlju, almo ne bijaše još nekada palo na pamet da gledaš to pod zemljom ima. No, kosjenka željaše da upozna sav stvor Božije, i tako se one dogovoriše da će pod zemljom putovati dok nesegnu podonu šumu, gdje bi jahuo na zlatna polja, tamo da će i zaći. Kad se bjehu tako dogovorili, počne regoč da provija zemlju. Podigao regoč svoju silnu nogu i udari prvi put po zemlji, a ono se potreje se čitavi velki grad legen i povali se mnogo zidova. Podigne regoč po drugi put nogu i udari o zemlju, a ono zadrhta cijela ravnica. Podigne regoč po treći put nogu i udari o zemlju, a ono zadrhta pol svijeta i prokinese zemlja pod regočom, a regoč sa kosjenkom propadne pod zemlju. Kad oni dolje, al pod zemljom sve prorovano, na sve strane putovi i stupovi i sam bok bi znao tko onu datoliko prolazi, i čuju se vode gdje šume i vjetrovi gdje pireje. Pođoše oni tako po jednome putu i donekle im bi aše svjetilo do ne pukotine, kroz koji bi jahu propali, ali kad oni dalje, a ono sve veći mrak, crni mrak, kakvo ga nema, nego pod zemljom. Regoč sve jednako i po mraku ide, hvata se silnim rukama od stupa do stupa. Kosjen ko obuzme strava od on likoga mraka. Uhvatila se ona regoču za uho i povika, mrak je regoču. Epa neka je, ugovori regoč, nije mrak došao knama, nego smo mi došli k njemu. Razliuti se Kosjenka što je regoču svašta pravo, a ona se bi aše ponadala velikim stvarima od tako silnoga čovjeka. Teško se ga meni u stebe, da nema mojega biserija, razliuti se Kosjenka. Zatim ona odbaci jedno zrnce biserija, a ono se njoj u ruci svori svjetiljka, jasna kao da zlatom gori. Mrak utače dublje u zemlju, a putovi se pod zemljera svjetliše nadaleko. Obradovala se Kosjenka svjetiljci, jer joj se pokazuju čuda, što od starine je pod zemlju propadoše. Na jednom se mjestu vide dvori gospodarski, sve vrata i prozori zlatom oblaženi a crvenim mermerom ozidani. Na drugome mjestu opet, oružije i unačko, tanke, diljke i teške demeskinje, alemo mi dragim kamom urešene. Na treće mjestu, blago davno pokopano, zlatni, plagni i srebrne čaše, dukatima zapunjene, i kruna carska, tri put prežežena. Sve je ovo povolj božijoj dospelo vamo pod zemlju i tajna je božijam zašto toliko blago mora ovdje počivati u miru. Ali kosjenki zablistala očeo valika čuda, pa u mjesto da pođu dalje ravno putemku da bi jahu odlučili, umoli kosjenka regoča da je pusti na tleda se poigra, da se nadivi čudima i da pregleda tajne božije. Spusti regoč kosjenku, a kosjenka uzije svjetiljku svoju i otreča do dvorova, do oružja i do blaga. Kako joj se u igri nebi izgubila vrećica biserija, metnu je kosjenka do jednoga stupa. Regoč pak sjedne malo podalje da počine. Stala se kosjenka igrati s blagom, razmatrati i premetati divote. Prebacuje positnim rukama žute dukate, ogleda čaše srebrom urezane i meće na glavu krunu triput prežeženu. Poigrala se, pregledala i nadivila se, a onda opazi još jedan vrlo tanani štapić od bjelokosti, koji bjaše oslanjeno jedan silni stup. A upravo sam ovaj tanki štapić držaše onaj silni stup da se nesruši, jer stup i bjaše odvode po svema izlizan. I zato bjaše bogo nakon spustio štapić i oslonio se taj štapić pod zemljom ostup. Ali kosjenka se upita, zašto li upravo onaj štapić tamo stoji i pođete odmakne štapić da ga ogleda? Kad al kosjenka prihvati štapić i odmaknega, za ječe podzemni putavi, za njiha se čitavi onaj silni stup, za njiha se uruši se i osipa se čitavo brdozemlje. Zatvori se zatrpa se put izmeđuregoća i kosjenke. Ni ti čuju, ni ti vide jedno drugo, ni ti mogu jednog drugomu. Tako je to bješe uhvaćena pod zemljom mala vila kosjenka. Zatvore najživa u onom velikom grobu i možda nikada neće vidjeti o nich zlatnih polja kojima bješe pošla. A to o sve za to što nije chtjela da putu je ravno kuda bjeahu nakanili, nego se ustavljala i svačila desno i lievo da uhodi tajne božje. Zaplaka, zakuka kosjenka, traži kud bi došla do regoća. Halona vidije da nema prolaza i da joj spasa nema, a njezina vrećica bisera koja bi je spasila, leža se zatrpana pod zemljom. Kad je sve ovo vidjela kosjenka, presta da plakati, jer bješe vrlo ponusna i pomisli, nema druge, valja umrijeti. Od regoća mi pomoći nije, jer je regoć luda glava, koja nisama sebi ne pomaži, a kamoli da se dosjeti da meni pomogne. Nema druge, treba umrijeti. I priprevi se kosjenka odmah na smrt. Ali hoće ona neka znade, tko je jednom u tom grobu nađe da ona bješe roda visokoga. Za to meće na glavu krunu tri put preže ženu, pa uzima u ruke šta pić bjelokosni, a onda legne da umre. Uz kosjenku nikoga nema, samo njena svjetiljka što si jajka oda zlatom gori. A kako kosjenka bivaše sve hladnija i ukočenija, tako je i svjetiljka sve pomalo gasnula. Regoć pak zajsa bješe luda glava, kad se ono urušio stup i kad se zasula silna zemlja među njimi kosjenkom, nije se on ni makao, nego ostade onako sjedeći u mraku. Tako on još neko doba sjedio, a onda se istom nakani da poođe i da vidi što je tamo. Napipa onu tam i donoga mjesta, gdje prijabijaše kosjenka, napipa i osjeti da se tamo zemlja zasula i da na onu stranu više nema prolaza. Eh, na onu stranu više nema prolaza, pomisli Regoć, i više ništa nije zna o tom pomisliti, nego se okrene, ostavi brdo zasipano, a zabrdom kosjenku i poođe natrag putem kuda bi jahu došli od Legena. Ide tako Regoć, ide svojim putem, sve odstupa do stupa, već je daleko podmakno, al sve mu nešto nije pravo, ne zna Regoć sam što je ono što mu nije pravo. Popravlja on remet na pojasu, tako možda remet ne steže, po onda proteže ruke u ramenu, da mu možda ruka nije zaspala, ali nije ni ovo ni ono, nego mu još jednako nije pravo. Čudi se Regoć, što li je to njemu? Čudi se je od čuda potrese glavom. Kad Regoć potrese glavom, zaljulja se Kosić njemu na uhu, a kad je Regoć osjetio kako je Kosić lagani, kako u njemu Kosjenke nema, onda Regoć astisnula kruto u srcu i prsima, i on se Luda glava ipak dosjeti, da ono njega mori žalost za Kosjenkom i dosjeti se da valja Kosjenku spasiti. Teško se Bjaše Regoć tomu domislio, ali kada se domislio, onda se kao vihor okrenuo i poletio natrak donoga mjesta gdje Bjaše ostavio zasuto brdo a za brdom Kosjenku. Poletio i za čas tam ostigao, kopa Regoć objema rukama brdo, kopa, kopa i za čas odkopa veliku rupu i ugleda Kosjenku. Leži Kosjenka u zlatnoj kruni prežeženoj, već je ohladila, sve se ukočila, i omenju je sitan kao najmanja kriesnica. Da je Regoć vihnu od žalosti, potreslo bi se pod zemlje i ugaslo bi se sasvim svjetiljka, neselo bi i one mali i svjetle kriesnice kraj hladne Kosjenke. Ali Regoća Bjaše od žalosti tako stisnula u grlu, da nije moga vihnuti, nego puži svoju silnu u ruku i polagan oblohvat i hladnu Kosjenku i položi je na svoj dlan, da je greša i greša međoba dlana kao zimsku ptičecu. I za nekog doba makne Kosjenka ručecom i svjetiljka odmah jaše zasvjetli. Onda maknu Kosjenka glavom i plamen na svjetiljci još jaše zasvjetli. Napokon otvori Kosjenka oče, a svjetiljka plane tako jasno kao da zlatom gori. Kosjenka pak skočina nožice ukvati se Regoću za bradu i od velike radosti zaplaka še oboje. Regoćove su za Bjahu a Kosjenkin je sićane kao proso. Al u stvari isto bjaše i oni se od to doba silno zavoljaše. Kad se isplakaše, nađoše još Kosjenkin biser te onda pođoše dalje na put. Al u ništa više pod zemljom nisu dirali, ni vlađe potopljene a blagom krcate, koje Bjahu o vamo propale samorskog adna, ni u korali crveni, ni u jantar žuti što se niza oko podzemnih stupova. U ništa više nisu dirali, nego iđahu ravno putem da i zađu kod zlatnih polja. Kad već dugo tako iđahu, rekne Kosjenka Regoću da ju podigne. A kada on to učini, dohvati Kosjenka nešto zemlje njima i zna glave. Dohvati zemlje pogledao ruku, kad ono, među zemljom lišće i verje. Evo nas Regoću pod šumom u kraj zlatnih polja, kliknu Kosjenka. Hade da i zađemo. Pruži se na to Regoć zemlju. Nad njima zaista bijaše šuma i to baše šumska uvala na međi dvaju sela i dvaju kotara. Utuvalu nitko ne dolažaše. Van čobani i čobanice iz obaju sela i obaju kotara. Bila epak ljuta svađa međona dva sela. Svađa radi gumna i radi pašnjaka, radi mlinova i radi drvosijeka, a ponaj pače radi palice starješinske, što je odavna jednoselo svojatalo, da je izdade. I tako bila ona dva sela dušmanska i jednodrgome. Ali čobani i čobanice iz obaju sela bijahu luda djeca i nisu maredlin i razumjeli pravde starih, nego bi se oni svakoga dana sastajali na međi obaju sela i obaju kotara. Dok bi se ovce njihove mješala i pasle zajedno, igrali bi se čobani zajedno, od velike igre više puta i zakasnili pred večer da je i vike na djecu. Ali bi achu jednom selu šukum, baba i šukum djed, koji pamćahu sve, što i kada bila u oba sela. Oni su govorili, pustite ljudi djecu, boljim će plodom uroditi dječe a igra po planini, nego li vaše žito po poljima. A čobani kao i prije, dolažahu na onom mjesto s ovcama, jer baš odviše i napitah u stari i što radi djeca. Tako isto i toga danam, upravo se čobani i čobanice sasali pod najvećim hrastom i spremali se da krenu kući. Koji pritezao o panćićem, koji privezivao bičo-bičalo a čobanice sa kupjale u ovce. Kad alzačuju oni, kako nešto upravo pod njihovim nogama strachovito lupa o zemlju. Udar je 1 put, 2 put, a kad po 3 put udari, pukne zemlja i izadje, upravo među čobane badaň, a na njoj brada kao stok ku kuruzovine, a po bradi silno i nje još od legena grada. Za vrisnuše djeca od straha i propadaš je na zemlju kao mrtvi, još i nebi toliko od lave što bijaše kao badaň, nego više od brade što se vidjela kao stok ku kuruzovine. Popadaoše sva djeca, samo nehtje de mali liljo, koji bijaše najljepše i najmudrije dijete dođe da vidi iz bližega, koje je ovo čudo. Ne bojte se braćo, govoraše liljo čobanima, nije moga u bogo voliko grdosiju na zlostvoriti, jer da je zla, već bi odavna pol svijeta pomorela. Priđe liljo kregoću, a regoć baš skinu o košić sa kosjenkom sa uha i metno ga na ledinu. Dođete, dođete braćo, kliknu liljo. Evo je s njime djevojka se poustajaše, pa stadoše viriti sve jedan i za drugoga stojeći na kosjenku. A onda oni koji se bi jahu najgore uplašili, najprije priđeše knjoj, jer bi jahu svemo najhitriji. Odmah zavolješe čobani i čobanice prekrasnu kosjenku. Izvediše je iz košića, povedoše na najljepšu ledinu i stadoše se diviti njezinim prekrasnim haljinama, koje bi jahu tanane kao magla a plave kao nebo. Zato je u tarnje svjetlo. A najviše od svega divljehu se njezinoj vilinskoj kopreni, kojom samo malo machne, pa se odmah digne nad ledinu i poleti. Zajgraše kolo čobanice, čobani i kosjenka i zavedoše igre svakojake. A kosjenki sve poigravaju od radosti male nožice i smiju joj se očiji u stašca, što se našla u društlu kojemu se mili ono što se i njoj mili. Zatim izvadi kosjenka i stade darivati i radovati drugove i družice svoje. Odbaci ona jedan biserak i svori se među njima drvce, a na drvcu šarene vrpce, svile nemaramice i crviniđerdani za čobanice. Odbaci drugi biserak i došetaše sa svih strana iz šumeg izdavi pauni. Došetaše, prošetaše, poletjaše i prosipalo se po ledini sjajnu perijate se cakli svaledina. Na čobani zakitiše i još jedan biserak odbaci kosjenka i svori se u jednoj visokoj grani zlatna njihajka na svilenim konapcima, a kad se ljuljaju u čobani i čobanice, tada njihajka leti i spušta se tako visoko kao lastavica, a tako tihano kao duždeva galija. Djeca cikči od radosti, a kosjenka baca sve biserak za biserkom i nemisli da bi ih trebalo sočuvati, jer kosjenka ništa na svijetu nije voljela toliko, koliko krasne igre i mile pjesmice. Tako potraši ona baš sve i do posljednjeg zrenca, a bog zna gdje bi oj moglo doskora trebati i njoj i čobanima. Nikad više neće od vas otići, klicaše radostno kosjenka, a čobani i čobanice pjeskahu u ručice i bacahu u viska pe od veselja, kad ona to reče. Samo ljuljio nebijaše pošao s njima da se igra, jer bijaše danas nešto nujan i nevesel. Osto je nedaleko regoča i odand je promatrao, kako je prakrasna kosjenka i kolika čudesa stvara povoj Dubravi. Međutim, bijaše regoč izašao i svoje rupe. Izašao i podigao se međudrvećem šumskim, a katamo njegova glava viri iznad čitave stoljetne šume, tako strahovito velik bijaše u rijaša regoč. Ogleda se regoč preko šume po ravnici. A ono bijaše sunce već zaspalo, a nebo bijaše vrlo rumeno. U ravnici vidjela se dva zlatna polja kao dvije zlatne marame, a u poljima dva sela kao dva bjela goluba. Tamo pak podalje odbaju sela te klasilna voda zlovoda, a sve uz vodu bijahu podignuti nasipi, koji se zelenli otrave. Po nasipima vide se stada i pastiri. Ej, zaista, reća regoč, ušto sam boravio hiljadu godina u legendu, u noj pustoši, kad na svijetu imao vakovedi vote. Tako se svidjelo regoču gledati po ravnici, da je samo desno i lievo okreta u svoju glavu, veliku kao badaň, te se je ona kao ogromno strašilo zibala nad šubom. Ali ga doskora liljio zovnu. Sjedni bača da te neopaze se uvecki stariješine. Regoč sjedne i njih dvojca stadoše razgvarati, te liljio pričaše regoču, radi čega je danas tako žalostan. Veliko će se zloveća rastogoditi. Reća liljio. Slušao sam gdje se noća stariješine našeg sela dogovarah u govoreći. Hajdemo da povrtamo nasip vode zlo vode. Voda će proširiti rupu, nasip će se provaliti, voda će udartiti na dušmansko selo, potobiće ljude, žene, polja i groblje i izravna će se voda nad njima, pak će biti more, gdje bijaše prija selo dušmansko. A naša su polja viša i selo na uzvisini, pak nam ništa neće biti. Tako se dogovarahu, a onda zaista odoše i ponesoše veliki svrdao, detajno u noće provrtaše nasip. A ja, baća moj, to vrši liljio, znam da naša polja i selo naše nisu tako visoka i znam da će se voda i nad nama sklopiti i biće još noća smore gdje bi jahu naša dva sela, radi toga sam ti tu užan toliko. Još oni tako u govoru, kada se podignje strahovita vika i halabu kauravnici. I to gotova je nesreća, kliknu liljio. Uspravi se regoć, podiže liljio i pogledaše poravnici. Bile žalost pogledati. Provalio se nasip, a tamna silna voda zlovoda valjela se u dva rukava prekonih krasnih polja. Ide jedan rukav prema jednom selu, a drugi prema drugome. Potopila se stada, nestaje pod vodom zlatnih polja, valjaju se križevi sa grobova. Izašli u oba sela starješine na gumno sa talem basima, sa bubnjevima i sviralama, te biju i bubnja i u jedno selu drugome uz prkos, tako bija hud zlobe poludjeli. A još veća bijaše halabu ka, jer su uzato zavijali seoski psi, a plakale i naricale žena i djeca. Baća moj, viknu liljio, zašto nemam tvoje ruke da ustavimo nu vodu. A luto se se kupio ko regoć uplašeni i smućeni o nom strašnom vikom uravnici. Kad je Kosjenka čula što se zbiva, reća ona, hitra je bisreko mala vila. Hajdemo regoću, ustavićaš vodu. Hajdemo, hajdemo, vikah učobani obaju sela i obaju katara, koji neprestajahu ja ukati i naricati. Hajdemo regoću, ponesi i nas. Sagnu se regoć, podrežena desnu ruku lilju i Kosjenku, koja držaše svjetiljku svoju, a na lijevu ruku svu ostalu učoban čad i potreći regoć korakom od deset seježanja po šumskom prosjeku dođu uravnicu. Zanjima na grnuše i ovce, blejući uplašeno. Tako on istigoše uravnicu. Kroz maglu i su mrak trči tako regoć sa djecomu narućaju, a zanjima poplašeno stado u divljem biego, trče prema nasipu. A njima u susret ide i potapa sve na svojem putu. Strahovi to je i jaka ona voda. Hoćeli bitjača od regoća, hoćeli povaliti i regoća. Hoćeli pomoriti on usitnu učoban čad, hoćeli poginuti krasna mala avila Kosjenka, lijepa kao zvjezda. Tako trčeći preko Livada, gdje još bijahu suhe, stiže regoć stav bez daha za časa do nasipa, gdje se bijaše provalila velika rupa i gdje voda grnjaše strašnom silom. Ustavi je, ustavi regoću, cvile djeca. Tamo u ravnici, nadaleko nasipa, bijaše malo brdašce nasipano. Metni nasno ono brdašce, viknu Kosjenka hitro. Spusti regoć liđu i Kosjenku, čobane i čobanice na to brdašce, ako njih stisnoše se ovce i janjići. Oko brdašca već se razljevala voda. Regoć pak zagazi silnim stupom u vodu, legne preba nasipu i svojim ogromnim prsima zatvori rupa u nasipu. Začas voda stane, ali ona bijaše tako strahovitojaka, da joj ništa ne mogaše odoljeti. Upre se voda nasredne regoć u ramena te ispod njega, iznad njega, oko njega, sa svih strana provali opet i dalje se valjaše po ravnici. Raširio regoć obje ruke, sgrće šakama zemlju, ali što goto on sgrne, voda začas odnese. Pa se voda po ravnici diže sve više i više. Od polja, od sela, od blaga i od gumna ne vidi se ništa više. U oba sela samo krovavi i toren crkveni vire iz vode. I oko brdašca, gdje bijahu čobani i čobanice sa Liljom i Kosjenkom, dizaše se voda sve više i više. Plače i nariče i jedna čobančad, koji za majkom, koji za bratom ili sestric, a koji za kućom i baščicom, jer vide da sloba sela propala i da nikomu nema spasa, a i knjima se je to voda diže. Stisnuli se čobani sve više i više na vrh brdašca, kupe se istišći oko Lilja i Kosjenke, koji stoje jedno do drugoga u sreddjece. Liljo stoji tih i blijed kao kamen, a Kosjenkine se očisjaju i ona podiže svjetiljku prema regoću, da mu posao svjetli. Kosjenke na koprna diže se i vie na noćnom vjetru ili prši po vrh vode, kao da će sad napoletjati mala vila i nestati izove grozate. Kosjenko, Kosjenko, nemoj otiči, nemoj nas ostavite, nariču čobani, kojima se činlo kao da je angio među njima, dogleda hunu Kosjenko. Ne idem, ne idem nikuda, tliče Kosjenka, ali njezina koprna podjednako le prši, kao da će ju sama po njeti preko voda u oblaka. U to se začuje vrisak. Bjaše se podigla voda, Bjaše dohvatila rubna skutovima jedne čobanice i odvukla je da je odnese. Al se u čas spustili iljo, uhvatili čobanicu i privuče je opet na vrdašce. Treba da se svežemo, vika u čobani, da se svežemo jedan u drugog, jer propadosmo. Evo braćo, evo, viknu Kosjenka u koje Bjaše vrlo milostivo srdašce. Vika saramena svoju vilinsku koprnu i pružije čobanima. Istrgaše koprnu na trakove. Povezaše trakove u dugačku vrbcu i svezaše se čobani jedan u drugog ako lilje i kosjenke. Ako čobana opet propinja huse jadne ovčice, kako se ne bi potopile. Kosjenka pak Bjaše sada u toj biedi si roteca, kao i ostala čoban čad. Svoj biser Bjaše na igru potratila, a svoju vilinsku koprnu Bjaše zderala. I sada ne mogaše ni poletjeti ni spasti se iz ove nebolje. Ali Lilje Bjaše zavolio Kosjenku više nego sve drugo na svijetu, pa kad im voda sta da udarati veće noge kliknu Lilje, ne boj se Kosjenko, čuvaću ti držeću te. Te podeže Kosjenku na svoje ruke. Jednom rukom se uvatila Kosjenka Lilje koj vrata, a drugom rukom držala je visoko svoju svijetiljku naprem aregoču. Aregoč ležeće prsima u vodi, a se i bori sve udilj s vodom. Sljeva i desna kraje aregoče bih ramena strše srušeni kravi nasipa kao dva velika roga. Na aregoču brada rašču pana, plašt razderan, ramena mu krvava. Al nikako zlovo de ustaviti ne može, nego ono u morek oko brdašca raste i raste da potapi čoban čad. A Bjaše već noći o ponoći. Kad alu je da red sinu misa o Kosjenki, i ona se kroz jauki plač čobana, oglasi smjehom i viknu aregoču. Aregoč luda glavo, luda glavo, što nesjedneš međone rogove od nasipa, što ne zatvoriš leđima vodu. Čobani, čobani se na času mukoše od velikoga čuda, kako li se nitko ne Bjaše tomu dosjetio. Čulo se samo, kako se aregoč smije, a niješa, ale kad se aregočna smije. Sve bučka i klo koće okon njega ono more, kako se aregoč trese od smijeha, što Bjaše tako lud. A onda ustane je aregoč, okrene se i, eto ti gana, sjedne međone rogove. Čudali velikoga bože moj, stade voda zlovoda, kao da se stjenu navali u nasip. Stade, ne može preko pleći aregoču, nego poče teći svojim koritom, kuda je i prietekla, sve stružući uzleđa aregoču. Ehle bože čuda i spasenja. Spaseni Bjašu sada čobani čobanice od najgorene volje, a aregoč li je posjedegi, dohvaća u rukama zemlje i zatrpavao sve polagano ispod sebe i ukraj sebe nasip. Poče on noći o punoći, a kad stala Zora svanjivati, bio je posao gotov. Upravo sunce sinulo, kad je aregoč ustal sa nasipa od gotova posla da pročesti bradu, u koju se Bjaše nachvatalo u ulja i granja i sitnih ribica. Ali još ne Bjaše došao krajlj nevoljone i jedne čobančadi, jer kuda će i komuće oni poć, stoje čobani na vrh prdašca, sve oko njiho no pusto more. Od obaju sela viri samo još po koji krović, a u selima nitko živne osta. Još bi se seljani ispasi da su bježali pred vodom na svoje tavane, ali u oba sela Bjašu svi seljani zašli na gumna sa sviralama i talambasima, da se radoju i da gledaju jedno selu u propas drugoga. Pa kada veći jednima i drugima Bjaše voda do pojasa, oni još udrahu talambase, a kad im bila voda i do grla, oni još puhahu u sviralice od zloradosti. I tako se potopiše svido jednoga sa talambasima i sa sviralicama, a Bjaše je to pravedna kazna božija za zlobu njihovu. A leto jedna čobančada ostade sada bez ikoga živoga, da je hrani i brani, i ostabe skuće i kućišta. Nismo vrepci da na krovu živimo, rekoše tužno čobani, gledajući kako samo krovovi od sela Vire iz Mora, a nismo nilisice da u planini po dupljima živemo, da nam je kako osloboditi naša sela od ove vode i još bi se dalo živjeti, al ovako nabolje da skoćimo u vodu sa našim stadom, pa da se i mi podopimo, kada to nemamo nikudan To bi aše vrlo tužno, i samo mu regoču vrlo se nažao dalo, ali tom ozlu nemogaš nikako do skočeti, da govoraše, gledajući ono mora. Ovoliku u vodu ni izgrabiti neposrkati nemogu da vamo slobodim sela. Što ću vama, eledjeco moja? Ali se u to javi liđo najmudrije dijete onih kotara. Regoću baća moji, ako ne možeš ti da posrčeš ovoliku u vodu, i posrkati zemlja? Probije rupu u zemlju, propusti ovo more u zemlju? Pože, moj kolikali mudri o studjeteta, koje nije već je nego prst regočev. Zaista, udre regoču u zemlju, probije rupu, a zemlja kao žedna aždaja, stane srkati, srkati i gutati i navlačeti usevno silno more sa čitave ravnice. Ne potraja dugo i posrka zemlja svu vodu i ukazarše se opet sela, polja i livade, povaljane i zamuljene, ali svaku na svom mjestu. Obradovaše se tužni, čoban i čobanice, ali najra dosnja od sviju jaše Kosjenka, pljesnu ona u ručice i povika, alajdi, voteli, kad se ova polja opet pozlata i livade zazelene, ali nato opet doboriše glavu čoban i čobanice, ali ili oreće, atko će nas uputiti, kako se posta. I zaista na daleko i široko ne bijaše nikoga starjega, nego samo ova hrpa i jedne djece u ovoj povaljanu i ravnici, a s njima regoć, koji bijaše toliko golem nespretan i neuputan, da nije mogao ni glavom zaviriti po njihove krove, niti se što razumio u njihova polja i plugove. Snuždiše se iznova svih, a ponajviše regoć, koji bijaše toliko ogašeni njojni čoban čadi da bude od kakove koriste. A što je bilo najgore, zaželio se regoć silno svoga pustoga legena. Bijaše se on ove noći naguta o mu ulja za hiljadu godina i naglada o strahota i suviše. Za toga velika želja morala za golemim i pustim legenom, gdje u miru brojo kamen tolike stotine godina. Snužden i dakle stoje čobani, snužden lilio, da bijaše regoć. Zaista bijaše žalosno pogledati ovu hrpu dječice, što će bez svojih starih morati poginuti i povenuti kao cvijet bez korijena. Samo Kosjenka radosno zvirka šeamo tamo, jer ona nikada ne bijaše tužna. U jedared poviknu Kosjenka, gledite, gledite, kako vi su ono ljudi, alaj ti moraju znati čudesa i pripovijesti. Svi pogledaše naprem selu, da bije glave. Starac i starica domahuju maramicom, zovu djecu po imenu i smiju se, da im se sve sjaje ona nagrešpana lica. Bijašu to šukun djedi šukumbaba, što bijašu jedinim udri u dva selate se spasoše na tavan. Ala je bože, da su djeca ugledala na ovom tavanu sunumce od istoče i zvjezu danicu, nebi toliko vrstnula od radosti. Sve se do neba čuje kako vrište, bako, djede! I poletješe djeca kao mlada, vižlada naprema selu. Pred svima kosjenka koju je izlatna kosa na vjetru prši, a za njima ovce i jagnići. Neustaviše se sve do sela, gdje ih dočekaše na kućnim vratima djedi baka. Dočekaše ih, uhvatiše ih u naručaj, te nezna doše svi zajedno, kako da bogu zahvale, što je dao baki i djedu toliko mudrsti, te se spasoše na tavan. Ovo pakirati toga bijaše dobro, prosta sela, te u njih nebijaše knjiga ni upisa, pak tko bi spominja od čobanča dio nesreći koja bijaše nestala od zlobe, kad ne bi ostali djedi baka živi. Kad se dakle bjahu izgrlili, sjetiše se regoča. Obazreše se po ravnici, ali regoča nema, nema ga nigdje, nestao je u jedared onolika grdosija, nestao kao mišurupi. I zaista bijaše regoč nestao kao mišurupi, kad se najme ukazaše na tavanu djedi baka, uplašio se regoč kao još nikada u svom životnu. Uplašio se on strahovi to njihovih navoranih, nagrešpanih i šaranih staračkih lica. E lebože moj, koliko li su strahota ovi starci doživjeli u ovome kraju, kad su im lica takova, pomisli regoč i od prevellikoga straha skoči istim časom onu rupu, kuda bijaše propala zlovoda i nače putem natrak do svoga pustoga legena grada. Sve pošlo po dobru u selu. Dijedi baka upučivahu djecu, te djeca orala i sjela. Po savjetu baka i djeda učiniše samo jedno selo i jedno gumno, jednu crku i jedno groblje, kako više nebi bilo zlobjen i nesreće. Sve pošlo po dobru, no najljepše od svega bijaše, što imađa u nasred sela krasnu kulu od gorskogam ramora, a navrh hule bijahu učinili vrt, s vatiahu naranča i dafina. Tu je obitavala prekrasna kosjenka i gledala sa kule kao sa oblaka po svemonome kraju, koji joj bijaše toliko omilio, čim bijaše prvi put sašla na zemlju. A u večer, kad polski posao bijaše gotov, dovodio liljo na kulu čobanice i čobane, te na mjesačinju vrtu kolo igrahu i pjesme pjevahu sa prekrasnom, milokrvnom, radosnom kosjenkom. Regoć se pak pod zemljom prastade sa vodom zlovodom, te bučkalo i tutnilo pod zemljom, gje se on s njome harvaše, dok je ne propusi sve dublje i dublje, do dna pakla, da nikad više ne posluži zlobi ljudskoje. A onda dalje pođe Regoć do svog legena. Tamo i sada sjedi, kamen broji i Bogu se moli, da ga nikad više ne odvede od silnoga i pustoga legen grada, kuda bijaše na bolje pristao nakav golem i neuputan. Kraj priče Regoć. Priča četvrta. Priča izdevni ne. Ivan Ebrdić Majuranić. Ovo je Librivok snimka. Sve Librivok snimke su u javnoj domeni. Snimio Josip. Sunce djevjer i neva nevičica. Tako bili Mlinar i Mlinarica, a obo je bili tvrda i krivična srca. Kad bi carave sluge donjile žito, da se sameđe, Mlinar sameđe žito, ništa ne uzme za platu da se umili silnom caru i njegovek čeri, oholoj carivni. Kad pak dođe si roteňa da sam lježito, no i naruzima od dvije mjelice jednu sebi za platu i drugačije neće da melje. Tako jednog dana, a bilo to ravno okoledama i cića zima, dođe do Mlinaneka baka, a na baki krpe i droňci. Staja o Mlinu gaju na potoku i nitko nije moga uznati odakre baka došla. Ono pak ne bijaše baka kao što jesu bake, već ono bijaše mokoš, a mokoš znala u svašta da se pretvori i u ptici, i u zmi, i u baku, i u djevojku. Još mogaše mokoš svašta načiniti, izla i dobra, ali jao si ga onom u koji joj se zamjeri, jer bijaše vrlo pak osna. Stanuvala mokoš u glibu nakrem očvara, g je jeseni sunce sjedalo. Kod nje bi sunce svezi imeno čivalo, znala i ljute trave i krepke pregovore, te bajila i te tošila nejako sunašce, dok se ne bi okoledama pomladilo i nanovo prosinulo. Dobar vam dan, nazove dakle baika mokoš mlinaru i mlinarici, i da mi sameljejte ovu torbu žita. Stavi baka torbu na tle, a mlinarće, samljeću, polak torbe je tebi za pogaću, a polak meni za naplatu. Nemoj tako sinko, pofalit će mi za pogaću kolednicu, jer je to u mene še sinova, a sedmo unuče sunce danas mi se rodilo. Idine bulazni sta rabudalo, otrese se mlinar, baš i naličiš da budeš sunčava baka. Pa amo tamo, al mlinar nehtje da nikako da melje bezpo torbe, a baka uprti opet svoj torbe i odestazom, kuda bjaše i došla. Bila pak u mlinarak čerka, krasna djevičica, a zvali je neva nevičica. Čim se bjaše ona rodila, ukupala je vile u omaji, da se od nje svako zlodma hivalo kao voda od mlina. Još i ona rekoše vile, da će joju svatovima biti sunce djevjerom, ele ona sunčeva nevjestica. Zato je i nazvali neva nevičica, a bila ona prekrasna i uvijek nasmijana kao vedardan. Ražalilo se nevi nevičici, kako odpravio baku. Odde ona dočeka baku u gaju i reče, vrati se bako sutra, kad budem sama, sam neću tižito bez plati. Sutra dan mlinari mlinarica odoše u šumu, da u svijeku badnjak za ugnište, a neva nevičica ostala sama. Ne potraja dugo, e to baka je sa torbom. Dobrati ko ob djevičice, reče baka, i tebi dobra bila, odvrati neva nevičica. Bjaše ono maleni mlin žličar, hvato vodu u četri prekrštene žlicete se okrtao kao vreteno. Mlinar bjaše pak zapeo mlin, te neva nevičica mora da do koljena u leden potok, tok otpusti zavor. Za klepeće mlin, krenu se žrvnjevi i sameđe neva nevičica žito baki. Napunioj torbu brašna i ništa ne uze za platu. Ehvalati djevičice, reče baka mokoš, kut god budeš nogom prolazila, kad nisi čuvala nožice od ledene vodice, niti ruke od neplaće nemuke, i još ću ti kazati momu unuku suncu, tkoga ovo odariva pogačom. Onda uze baka brašno i ode. Od tog dana ništa u mlinu bez neve nevičice biti nemogaše. Dok se ona netakne mlina, dotlene hvate u žlice vodu. Ako se ona ne nagledne u mučnjak, u njemu nikad brašna. Ma koliko u njega padalo sa žrnjeva, sve koda u zemlju propada. Mučnjak prazan, dok nezirne u njega neva nevečice, pa tako i sa svime bilo što se mlina držalo. Trajalo to dosta dana, trajalo i potrajalo, al linarim linarica stali nenavidjeti k čerku i mrziti na nju. Višeli se ona pašti i višeli za radžije, to murki oni na nju gledaju, gdje ona može sve pjevajući, a oni nemogu ni zubelo meć. Bilo tako i jednog jutra, o kriesnim danima, kad sunce silno i žarko prolazilo po pol neba kao žeženo zlato. Nije više sunce u glibu noćival, niti ga mokoš bajila, nego sunce vladalo svijetom, slušali ga i nebo i zemljica. Sijela dakle neva nevečica o kriesu pred mlinite pomislila, da mi je otiće od avleje, kad im mrz o voljima nemogu da ugodim. Isto ona tako pomislila, al se već pred njom stvorila ona baka, što bi jaše im mokoš. Ja ću ti pomoći, al valja, da me u svemu poslušaš i pazi, da mi se ne zamjiriš, reće baka. Eno jutro si šetala ochola carevna polivadi, izgubila ključe od škrinje i rušnice, te sad nemože do kruneni do odore. Razglasila carevna, tko nanđe ključeve, ako je momak, bit ćemo carevna ljuba i vjernica, ako je djevojka, carevna za prvu dvoranicu. A ti, hajde samnom, pokazaću ti gdje u štiru leže ključevi. Od nije ćeš ključe carevni i bit ćeš joj prva dvoranica, s vilom ćeš se zagrtati i carevni uskoljenos jediti. Stvori se odmah mokoš prepalicom, a neva nevićica pođe za njom. Tako dođeš i na livadu pred careve dvore. Polivadi razišli sa kičeni i u naci i plemeni te gospodže, a okolivade konjušari bjesne konje podržaju. Samo jednog konja ne drži konjušar, već ga drži boso siroče. Bio on konj Oleha Bana, a bio konj najržešći, Oleha Bana pak i u naci najljepši po nebeskom kapom. Svatko može poznati Oleha Bana među onolikim banima i županima, jer na njemu odora nekičena, al bjela čelenka gizdavia od svih ostalih. Odeju tako i u naci plemeni te gospodželiva dom, i sveč izmit sama travu razgrću, ne bili našli ključeve. Samo Oleha Bana, slabo za ključeve ogleda, kano da mu je do igre i objesti. A na prozor, carevna izgleda i pazi, koje gli će sreća poslužiti. Dobro pazi, ohola, carevna i sve sebi, dobru sreću ba je, ne bili Oleha Bana, ključeve našao. Tako da, nitko ih nalivati i neopazio doli jednoga Oleha Bana. Još ne vidjeh ovako mile djevičice, pomisli Oleha Bani pođe spramnji. A luto opazila nevu, nevičicu i carevna sprozora, te kako bjaše ohola i ne smiljena, i ne pogleda, kako je ono milo djevojče, nego se razljuti i reče. Toga bi se još htjelo, dava priprosta djevojka nađe ključeve, te da mi postane dvoranicom. Tako pomisli i odmah odašalje sluge, zbira i onu djevojčicu. Ide liva dom neva nevičica, kud je vodi prepelica. Tako dođeš je do pol livade, gdje se bjaše štir razrastao. Razmakne prepelica, dva lista nakraj štira, a pod njima ključevi. Sagnu se neva nevičica i digne ključeve, a kad pogleda na careve dvore i zagleda oholu carevnu, uplaši se neva nevičica i pomisli, gdje bih ja bila carevni dvoranica. Zavako pomisli, ogleda se ona, a uznju divan junak, kao da se sunsem bratinio. Bjaše to oleh ban. Brzo smisli neva nevičica, ne uči nikako joj bjaše mokoš zapovijedila, nego pruži ključeve o alehubanu. Evo tebi ključeve, neznanji junače, nakdi bude carevna ljubom i vjernicom. Reče, neva nevičica i ne može da skineočuju sa divnoga junaka. Bjaše na nevu nevičicu, leje po zapovijedi carevne potiraju sa Livade. Kad ovo vidio oleh ban, prže se junak smislio te odgovara nevi nevičici. Hvala tebi na ključevi, ma miladjevičice, al sam je to drugo zamislio, ti ćeš meni biti ljuba i vjernica, jer si ljepša nego jutarnja zvjezdica. Evo dobro konja moga, punjeće nas u moju pustu banovinu. Rados na pođe neva nevičica uz oleha bana, kad na dobrom konju proletješe carevni uz prozore, vješto se baci oleh ban ključevima, te se upravo na oknovjesiše. Evo ključevi svijetla carevno, doviknu oleh ban carevni. U sreći nosila krunu i odoru, a ja sam sebi našao djevojku. Svu noć jezdili oleh ban s djevečecom, a predzoru stigoše u pustu banovinu do hrastove gradine oleha bana. Oko hrastove gradine i okopa, a nasred gradine je čadžavi dom. To su dvori oleha bana, rače junak nevi nevičici, da je se i sam nasmijao gdje boljih dvorova nema. Al se nasmijao bolje dneva nevičica, gdje će banovat i u stakovo gdivnoga junaka. Tako oni umah narediše svatove, da se proslavi vjenčanje. Uz vaše 20 junaka i 20 ubogih sirota, a više naroda i nebilo upustoj banovini. I veselije, pozvaše još isplanine vuka i vucicu, te suroga orla i sivog kraguja, a nevi nevičici dvije djeveruše, grlicu i tanku lastavicu. I još se neva nevičica pohvalila oleha banu, da me može prepoznati sunce i ono bi mi u svatove došlo. Bilo bi mi sunce djeveru svatovima, jer mi tako narediše vile. Saku piše selje svatovi u čadžavome dvoruda piruju, a ne znadu, huda im se sveća piše. Ujela ocholu carjevnu za srce, ka joj ono oleh ban dobacio ključeve, te pretolikom gospodom, pred banima i županima, zachvalio na svijetloj carjevni, a prevolio neznanoj djevojci. Nagovara carjevna cara, oca svoga, moliga i zaklinje, dogane na moliji, da joj car predade svoju vojsku silenu. Vojska krenena dobrim konjima k pustoj banovini oleha bana, a vodi je ljuta carjevna. Baš svatovi zastol, a vojska na vidiku. Tolika je silna, te je pokrila svupustu banovinu, da ne možeš ni pedlja zemlje ugledati, a pred vojskom glasonoša više, neka svatko živna svijetu čuje. Ide silna, vojska izabrana, da pokori prkonjicu bana, živo ga će bana uhvatiti, a banice srce izvaditi. Kad to čuo oleh ban upitanjevu nevičicu, bojišli se kras nad jevičice? Ne bojim se, odgovori ona radosno. Uzam se u mrkog vuka i vučicu u 20 junaka i 20 sirotinje, a ponajviše junaka oleha bana. Još imam dobrodje veruše, grlicu i tanku lastavicu. Nasmija se oleh ban, al već bjahu svatovi poskakali na noge lagane. Uhvatili junacko oruže i junac i sirotinja, stali uz prozor, doma Čađavoga, i nategnuli dobre lukove i svilenete tive, da čekaju carjevno i vojsku. Ali ono vila vojska tako silna, te joj odoljeti ne može ni oleh ban, ni njegovi svatovi, ni njegov dom Čađavi. Prvi poginuše mrki vuki vučica, jer preskočeše gradinu i okope i srnuše pred carjevu vojsku, da sred vojske razdjeru pakosnu carjevno. Ali se podeže stotinu sjegkira, razsneće se, vuka i vučicu, obraniše pakosnu carjevno. Za vukome vučicom poletjeli sa prozora doma Čađavoga Suri i Orao i junacki Kraguj. Poletjeli nad carjevu vojsku, da sred vojske povade oči oholoj carjevni, al se diže stotinu kijača, brani vojska oholu carjevno, polomi krila oorlu i Kraguju i još ih teški konji s cernom zeljom sastavili. Sve bliže Sirotinu Kraguj, sve bliže Sirotinu Kraguj, sve bliže Sirotinu Kraguj, sve bliže Sirotini Cernom zeljom sastavili. Sve bliže shitna vojska prilazi communicatingakedome svojici bijahu, te se osipaše strjele na prozore doma Čađevoga kao nebeska pomora. Na svakome i unaku po dvije, po tri rane, a nas i roti njima i desetak. Najteži hrana dopanu Oleh ban, da mu i unaku i ruke praklonule toliko ga rane ovladale. Pođe hitra neva nevećica uz Ole Habana, da mu na dvoru doma Čađevoga ispere rane. Dokoda njemu rane ispirala, reće Oleh ban. Slabo smo se sreće i nanosili moja nevo nevećice. Nemaš više u koga da se uzdaš, a jevo vojske na vratima doma Čađevoga. Po lomiče hrastove zapornje razvaliti starodrevna vrata. Izginu smo, pogib smo i vuci, i orlovi, i unac, i sirotiňa i Oleh ban i njegova neva nevećica. Ali se neva nevećica jadu domislila pareće. Ne boj se banje, poslaću grličicu da nam da vede mokoš iz moćvara. Svašta mokoš znade i učiniti može, ona će nam pomoći. Poslala neva nevećica hitru grlicu. Odprhnula siva grličica, bržaje nego satetive strelica, pa i ustrijele carske nestigoše. Odletjela i dovela mokoš iz moćvara. A mokoš se bila stvorila vranom i sjela nasljeme doma Čađevoga. Al veći vojska na vrata udarila. Stale udarati težke kijače o vrata i vratnice. Stoji stuka, stoji lupa, tutnji veža i nadvor je doma Čađevoga, kao da pakljena krupa o vrata Oleh habana lupa. Srećna bila moja mokoši. Molila se krasna nevećica cernoj vrani. Srećna bila, hajde nam pomozio do paketca revne. Eto pogibo smo mladi. Ali mokoš pakosno jedva dočekala da svoj jadi skali. Zatreb će vrana cernim krilimate progovori. Pomozi si sama moja golubice. Biješ je mene poslušati biješe carjevni ključe od njeti. Tiv se carjevni umilila, pa bi sada njoj ziv skoljeno sjedila, svila bite odijevala, a zlatna kupana pajala. Što si htjela, to si dočekala. Evo ti sad doma Čađevoga, u domu ranjena sirotinja, a pred domom vojska nebrojena. Neka ti pomaže, etko te tako naučio. Kad jovo čuo Olehban, skoči ranjen i unak na noge i pavika bjesno. Ostavi se nevo nevičice i jalova posla, gdje je vrana još pomagla i unaku, a tim i bježi skrova cerna, zlokobnice, da ne trati mlagane strelice, da ne striljam posljemenu ptice. Zatim ogorli Olehban nevu nevičicu i reče. Kad poginem sred carjeve vojske, idi moja krasna nevičice, pokloni se carjevni, pa budi ljuto i carjevni dvoranica, što si trebala biti Olehbanu banica. Stužio se junak Olehban, ali onda se otrgne od nevičice, srne kroz nadvorije i vežu, da odigne hrastove zapornje, da otvori vrata vojski nebrojenoj, da pogine ili da se probije kroz vojsku. Osta sama na dvoru neva nevičica, a nad njome nakrovu cerna mokoš. Čuje se gdje padaju teški i zapornji. Saće stara vrata popustiti, saće vojska nesmiljena nasarnuti, Olehbana sužnjemu činiti, a njojzi miloj djavečice srce izvaditi. Hitre misli prevrće neva nevičica, što će i kako će. Oglednu se krasna djavečica nebili se tkogod smilavao i zljute nevolje pomogao. Oglednu se milo i premilo i pozemlji i po nebu. Kada neba poglednula, a nebom sunce prolazilo žarko kao žeženo vzlato. Kada ona k suncu pogledala, zadivilo se sunce ono likoj milini, pa se odmah na nju ugledalo. Zgledali se sunce i neva nevičica, a kako se zgledali, tako se upoznali, da se odmah sunce dosjetilo. Evo to je ona nevičica, koju idem sunce u svatove. U dobar čas mi pogače darivala, u bolji čas je k meni pogledala. Čulo sunce kako se čas prije mokoš okosnula na nevu nevičicu i kako joj pakostno ne htjede da pomogne, pa se sada sunce gromko prokaralo. Od straha za njemila cijela Banovina, od straha se spustile sjekire i kijače, a silno o sunce nad mokoš i grmjelo. Ej, dadiljo, srce nemilo, kad bi pakost svijetu pravdu krojela, gurava bi pravda nastanula. Ako si me iz gliba odbajela, u glibu si jedna i ostala. Nisi samnom nebom prošetala, nici samnom sneba pogledala, da bi znala pravdu od krojti. Ej, dadiljo, srce nemilo. Zar će u krije su silno u sunce zaboraviti, tko ga slabaš na okoledama daribao, ili će djevjer sunce zamjeriti nevjesti, što ostavi caru dvore a carjevni dvoranstvo te privali po srce u naku. Propada je u zemlju crna dadiljo, ti u zemlju, a jasa nebesa, da pomognemo čestitog i u naka i njegvu krasnu djevećicu. Sluša i neboj zemlja sunce, kako ga nebi poslušala crna vrana, što bi jaše mokoš. Odmah mokoš u zemlju propala, da učini po zapovijedi sunco. A sunce, koliko bilo žarko posebi, toliko se još više osililo. Udri sunce od osgora, razvarilo pustu banovinu, razgrijalo i neboj zemlju, gvozenu bi planinu usijalo. Razbijeliše se šljemovi na nesmiljenoj vojstci, usijaše se oni teški oklapi, razžariše se koplja i sjakire. Uhvatila omara ljutu carevnu, uhvatila omara strijelce nebrojene, gdje im gorim mozak pod šljemovima, a prsa im sobću od žege pod oklpom. Koga krov ne čuva, taj živ ne ostaje. Omara vojstku k zemlju oborela, jedan drugom uprako pasa pada, ovaj onog pobratima zove, još nezovno, a već se oborio. Mori tako sunce vojstku nesmiljenu, a mokoš pred vojstkom suncu pomagala i duboke glibe otvorila. Gdje koja ga sunce oborilo, tu se pod njimi glib otvorio, u glib pada, a glib se zatvara, gjestajalo, tu mu grob nastao. Propada tako vojak za vojakom, tako strjela za strjelcem, tako carevna, tako oruž je bojno i sjekire i kijače. Strahota je pogledati onoliku u vojsku, gdje joj sunce sa nebesa sudi, sunce sudi, a zemlja pokapa. Kratko doba, jedanili dva časa, i nestade ona silna vojska, a u banovini nikdje žive duše. Samo koji bili pod krovom domačađe voga, oni ostali živi. Opet leži tiha pusta banovina Oleha Bana, a na prozor izvirala radosna djevičica, neva nevičica, da vidi, je da li se djevjeru blažio, što je pak ospa svijetu pomorio. Brzo preboljeli rana junaciji, jer im dobra sreća poslužila, još brže preboljela sirotinja, jer je sirotinju bijeda naučila. A Oleha Bana i Bolovatin ne može kraj onakve neve nevičice, nego u zoru odaslaše tanku lastavicu sa pozdravljem k suncu. Vratila se do mraka, lastavica donjela od sunca ozdravlje i da za sutra narede svatove, jer će im djevjeru svatove doći. Tako naredili, tako uzvali, a što ono bijahu svatovi, što se pjevalo po puslo i banovini, to ga više ne ima za 100 godina ni u 9 carevina. Kraj priče, sunce djevjer i neva nevičica. Priča peta iz priče izdevnine, Ivan Ebrlić Majuranić. Ovo je Librivog snimka. Sve Librivog snimke su u javnoj domeni. Snimio Josip. Šuma Striborova. Zašao neki momaku šumu Striborovu, a nije znao da je ono šuma začarana i da se u njoj svakojaka čuda zbivaju. Zbivala se u njoj čuda dobra, ali naopaka, svakumu po zasluzi. Morala je pak ta šuma ostati začarana, tokle gotu njoj ne stupi onaj, kojemu Emilija njegova nevolja nego sva sreća ovoga svijeta. Da se je kao dakle ona je momak drva i se ona paň da počine, jer bijaše lijeb zimski dan. Ali iz paňa iziđe pred njega zmija i stade se umiljati oko njega. Onopak ne bijaše prava zmija, nego bijaše ljudska duša radi grjeha i zlobe ukleta, a mogao je oslabotiti samo onaj, koji bi se s njom vjenčao. Bljeskala se zmija kao srebro na suncu i gledala momku upravo u oči. Lijepe ligujce, bože moj, gotovo da bih je i kući ponio, progovorima makot šale. Evo budala stej glavje koja će me oslabotiti na svoju nesreću. Pomisli grješ na duša u guji. Požuri se i pretvori se odmah od guje u lje potu djevojku, da je stade pred momka. Rukavci oji bijeli vezeni kao krila leptirova, asitne nožice kao u banice. Ali kako bi jaše zlobno pomisla, onako joj ostede u ustima guji njezik. Evo me, vodi me kući i vjenčaje se sa mnom, reće guja djevojka momku. Sad da je ono bio siguran i dosjetljiv momak, pa da je brže machno u ušicom od sjekire na nju i da je vikno, nisam baš ja mislio da se sa šumskim čudom vjenčam. Postala bi djevojka opet gujom, utekla bi u paņi nikomu ništa. Ali ono je bio neki dobričina, plašljivi stiljiv momčić, pa ga bilo sti da joj ne ispuni želje, kad se večeradi njega pretvorila. A baš mu se i svidjela, i rebila lje polika, a on neuputan nije moga uznati, što joj je ostalo u ustima. Uze on djevojku za ruku i povede je kući, a živio je taj momak sa svojjem starom majkom i pazio majku kao ikonu. Evo majko snahe, reće momak kad stigoše on i djevojka kući. Hvala Bogu, sinko! Odvrati majka i pogleda lje po tu djevojku, ali je majka bila stara i mudra, i odmah spoznaš to i made snaha u ustima. Ode je snaha da se probuče, a matirača sinu. Lijepu si mladu izabrao, samo paz i sine nije li ono guja? Sine se malo ne skameni od čuda, odkud njegova mati znade, da ono bila guja. Razljuti se u srcu i pomisli. Moja majka mora da je vjaštica, i odmah zamrzina majku. Počilo njih troj živjati zajednom, ali ono ozlojna opako. Snaha je zičljiva, nazlobna, poždrljiva i goropadna. Bila je ta molitica visoka do oblaka, a snaha zapovidi jednog dana starici, neka joj donese snjega sa vrha litice da se umije. Nema puta na onu visinu, reće starica. Uzmi kozu nekate vodi, kuda ona gore tu da ti na glavce dolje, reće snaha. Tamo bio i sin, pa se nasmija ona te riječi samo da ugodi svojoj ženi. To se tako raželilo majci, da odmah poođe na liticu po snijeg, jer joj nije bilo žao života. Idući putem chtjela se pomoliti bogu za pomoć, ali se predomisli govoreći, opazio bi bog da mi sin nevalja. No bog joj ipak ostala na pomoći, i ona sretno donese snase snjega slidice ispod oblaka. Drugog dana zapovidi snaha Baki. Idi tamo na jezero zamrznuto, u sred jezera ima rupa, uhvatimi na rupi šarana za ručak. Provali će se lijet pod amnom, propašći u jezero, odvrati Baka. Radova će se šaran propadnešli s njime, reća snaha, i opet se Sina smijao, a Baka se tako raža lostila, dodma hode na jezero. Put sketa lijet pod Bakom, plače ona da joj se one suze policu mrznu, ali još neće da se bogu moli, taj pred bogom da joj je sin grješen. I bolje da poginjem, misli Baka ide po ledu. Ali još nije došlo vrijeme da Baka umre, za to prolet je nad njom galeb, nosjeće ribu. Omakne se riba galebu i padne upravo pred Baka. Baka uze ribu i done se srećno snasi. Trećeg dana sjela Baka uz ogništa i uze Sinovu košulju, da je okrpa. Kad to vidje snaha, polet je donje i strže joj košulju iz ruku i viknu. Ostavite osljepice stara, nisu to tvoji poslovi. I nadade majci da okrpa Sinovu košulju. Sad sestarci posve rastuži srce, te ona ode predkuću, sjedne na onoj cichoj zimi na klupu i pomali se Boga. Bože moj, pomozi mi. Uto vidje ona kako k njoj ide neko obogod djevoće. Na njemu samo izdarana rubina, a rame pomodrilo od studeni, jer joj se ruka viskino. Ali se sve jedno djevoće nasmijava, jer je umile čudi. Pod pazuhom joj svežen trešća. Hoćete li Baka kupiti luči? Bita djevoće. Nemam nova cakćerce, nego ako hoćeš da ti okrpam taj ruka včeć. Reća tužna Baka, koja je još držala u rukama iglu i konac za Sinovu košulju. Baka okrpa djevoćeci ruka, a djevojka joj dad je svežen luči. Zahvalio imilo i ode dalje radosna što joj rame nezebe. Uveče reća snaha Baki. Mi ćemo poći u Goste Kumi, a ti da si ugrijala vode dok se vratim. Bila snaha poždrljiva i uvijek gledala gdje da se ugosti. Kad oni odoše, osta Baka sama, pa uze onog trešća, što joj ga prodalo djevoće i potpali ogani na ogništu, a onda ode u komoru po drva. Dok je ona u komore tražila drva, začu je kako u kuhini nešto pucka, nešto kucka, kuc, kuc. Tko je boži? Domači, domači! Ozovusi iz kuhinje neki sitni glasov kao daž vrgo lje vrebci pod strehom. Dalo se Baki na čudo, što je ovo ovako u noći i ona uđe u kuhinju. Kad ona tamo, ali ono se na ogništu istom razplamsale luči, a oko plamena zajgrali kolo domači, sve sami mužići od jedva polakta. Na njima kožu si, lice i opančeći crveni kao plamenovi, kosa i brada sive kao pepeo, a oči žarke kao živi ugljen. Izlazi njih sve više i više iz plamena, svaka luč po jednog daje. Kako izlaze, tako se smiju i vrište, prebaciju se po ogništu, cikči od veselja i hvataju se u kolo. Pa zajgra kolo, po ogništu po pepelu, pod policu na stolicu, po čupu, na klupu, igraj, igraj, brzo, brže, cikči u vrište, guraju se i krevelje, sol prosuše, kvaz proliše, brašno raste poše, sve od velike radosti. Vatra na ogništu plamsa i sjaj, putska igrije, a baka gleda i gleda. Nije joj žao ni solini kvazca, nego se raduje veselju, što jo ga bok šalje na utjehu. Čini se baki da se pomladila, nasmije se kao grleca, poskoči kao curica, hvata se ukolo sa domaćima pa zajgra. Ali o ipak ostalo još čemera u srcu, a to bijaše tako teško, te kolo odmah stade. Božija braćo, reće onda baka domaćima, bisteli vi i meni znali pomoći da ugledam jezik svoje snahe, pa kad kažem momu sinu što sam na svoje oči vidjela, možda se opameti. Baka sa ne pripovjedati domaćima sve kako je bilo. Domaći posjedali u okolo porubu ogništa, nožice ovjesili niz ognište, nanizili se kao čičak do čička i slušaju baku, pa sve klimaju glavama od čuda. Kako klimaju glavama, onako im se žare crvene kapice. Misli obitko, ono sama vatra na ogništo plaminja. Kad je baka svršila pripovjedanje, viknu jedan od domaćih po imenu Tintilinić. Ja ću ti pomaći. Idem u sunčanu u zemlju i donije ću ti svrači ih jaja. Podmetnu ćemo ih pod kokoš, pa kad se iz legu svračići prevarit će sa snaha. Polakomi će se kao svaka šumska guja za svračićima izplazit će jazik. Svi domaći ciknuše od radosti, što se malik Tintilinić tako dobro dosjetio. Još oni najbolje vrište, i nosi sabi kolač. Nasrne snaha ljutito na vrata, da viditi koto u kuhni vrišti. Ali kad ona raskrili vrata, ono top, prasne plamin, skočeše se domaći, topnuše sviju jedan mach nožicama u ognište, ponesoše se nad plamin, poletješe pod krov, kvrcnuše dašče se na krovu i nestade domaćih. Samo malik Tintilinić neuteče, nego se sakrije u pepelu. Kako je plamin izenada prsnuo viz, a vrata udarilo o vratnicu, onako se uplašila snaha i od straha sjela na zemju kao vreća. Rastepe joj se kolač rukama, raspadnu joj se kose i češljevi, bulji i oči i viće od jeda. Što je ovo bilo nesrećo stara? Vjetar podigao plamin, kad si otvorila vrata, reće baka i mudro se drži. A što je ono u pepelu? Opet će snaha jer je z pepela virla crvena peta odopanćeća malika Tintilinića. Ono je žeravica, odraća baka. Ali snaha ne vjeroje, nego ustane u nako raspletena i ide da vidi iz bližega što je na ogništu. Prikučila se licem do pepela, ali se malik Tintilinić hiptrobaci nožicom i krcnepetom snahu ponosu. Viće snaha kao da se u moru topi, sva je garava u policu, a pepeo joj posipao raščupane kose. Što je ovo nesrećo stara? Pišti snaha. Poporskao te kestene iz žeravice, odraća baka, a malik Tintilinić u pepelu putse od smjeha. Kad je snaha otšla da se umije, pokaže baka maliku Tintiliniću, gdje je u komari snaha nasadla kokoš, da bude malih pilića za božić. Još isti noći donese malih svračih jaja i podmetne ich pod kokoš u misto kokoši ih. Zapovjedila snaha baki da dobro pazina kokoš, pa kad se izlegu pilići nekaj o javi. Pozvat će snaha čita vo selo da vidi, kako ona ima pilića na božić, kad ih niko nema. Došlo vrijeme, izlegli se svračići. Javi baka snasi da su pilići izišli, a snaha pozove selo. Došle kume i susijedi, malo i veliko, a bio tamo sin bakin. Snaha zapovjedi baki da donese gnjezdo u trijem. Donese baka gnjezdo, podigoše kokoš, a ono u gnjezdo nešto zakrješti. I skočeše goli svračići, pa skok po trijemu. Kad je snaha guja opazila ovako iznenada svračiće, prevari se, polako mi se u njoj zmijina čud, poletje snaha po trijemu za svračićima isplazi za njima svoj tanki i šiljasti u šumi. Vrstnuše i prekrseše se kume i susijedi, da povedoše svoju djecu kući, jer upoznaše da je ono zaista šumska guja. Majka baka radosno pođe do sina govoreći. Od premije sine od kuci je dovel, saci na svojoj oče vidio koga u kući hraniš. Imati htjede da ogrli sinka. Ali sinja bio baš posve budala s čovjek, pa se još više usporkosio i suprot majci i suprot istih svojih očiju. Neće da sudi žene guji, nego još vikne na majku. Od ku tebi svračeći u to doba vještice stara, nosi mi se iskuće. E sad je mati vidjela da pomoći nema. Zacvili kao ljuta godina i samo umoli da je bar netjera iskuće dok je dan, da ne vidi selo, kako je sina odhranila. Sin privoli da mati osane do većera još u kući. Kad došla većer uze baka u torbu nešto kruha i nešto o nich luči što jo ih je dala u bogu od jevojče, a onda odje kukajući iskuće sinove. Čim je mati prešla preko praga, utrne sa vatra na ogništu i pada raspela sa stijene. Ostadoše sini snaha u mračno izbi, i sada sin osjeti kako je počinio veliku grehotu na majci i pokaje se jako. Ali ne smije da ženi u tom govori, jer je plašljiv nego joj kaže, hajdemo za materom da vidimo kako će poginuti od studeni. Skoći veselo z lorada s naha, nađe im kožuhe u bukoše se i odoše izdaleka za staricom. A baka žalos najde po snijegu u polo noći preko polja. Kad je došla na jednu veliko strnište, uhvati je tako vas studen da nije mogla dalje. Zato izvodi istorbe o ne luči, razgrne snijeg i potpali vatru da se malo ugrije. Jedva se luči rasplamsale, ali ono čudo. Eto iz njih izlaze domać i upravo kao da je na kućnom ogništu. Iskakaju iz vatre sve u okola u snijeg, a za njima iskre frceju na sve strane u tamnu noć. Milo je baki, gotovo bi proplakala od milinja, što ju ne ostaviše samu na putu, a oni se kupio ko nje smiju sve. Božija braću, reče baka, nije meni do radosti, nego mi hajda pomozite o nesveći. Pripovijedi baka domaćima, kako se budala stisini još više pozlobio na nju od kad se i oni selo uvjerli da je u snahe zaista gujin jezik. Izagnome, a vi pomozite ako znate. Malo šute domaći, malo tepus njeg u savjeta. Ali onda malik Tintilinić reče hajdemo do Stribora, starješine našega, on svaćem u savjeta znade. I odmah se malik poplina glogov grm zviznu prste, a ono iz mraka preko strništa dokasa k njima jelen i 12 vjeverica. Posadiše baku na jelena, a domaći posjedaši na vjeverice i pođeše put šume Striborove. Jašu oni kroz noć, svašljenu rogovi i parošćeći, a na svakom parošćeću zvjezdica. Sja i sa jeleni kazuje put, a za njim juri 12 vjeverica, a u svake vjeverice dva oka kao dva draga kamena. Jure oni i žure, a za njima i zaleka trči snaha i sin, sve im nestaje sape. Tako stigoše do šume Striborove i ponese jelen baku kroz šumu. Spozna, a snaha sve u mraku Striborove, gdje je ona već jednom radi greha uklejta bila, ali od velike zlobe ne može se nisjetiti svojih novih greha, ni pobojati se za njih, nego se još više rado je govoreći. Propas će ne uka baka u ovoj šumi sred tolikih ščarolija. I polet je još brže za jelenom. Donese dakle jelen baku pred Stribora. Stribor pak bijaše šumski starjašina. Sjedio je sred šume velikom da je u njem bilo sedam zlatnih dvorov, josmo selo srebrnom ogradicom ograđenom. Pred najljepšim dvorom sjedi Stribor na stolici u crvenoj kabanici. Pomozi baki propale od snaje guje, rekuše domači Striboru kad mu se bijahu poklonili i oni i baka. Pripovijede oni sve kako je bilo, a snaha i sim došuljeli se do duba, pak kroz crvotoče gledaju i slušaju što će biti. Kad su domači svršeli svoju pripovijest, reće Stribor baki, neboj se starice, ostavi snahu neka živi u zlobi dok je zloba ne dovede opet onamo od kuda se prerano oslobodila. A te bi ću lako pomaći, gledaj tamo ono o selo srebrom ograđeno. Pogleda baka, a ono njezino rodno o selo u kojemu je mladovala, a u selu proštenje i veselje. Zvona zvone, gusle gude, zastave se viju a pjesme podcikuju. U niđi kroz ogradicu pljesni rukama i pomladićaš se odmah, ostaćeš u se u svome da mladuješ i da se raduješ kao pred 50 godina, reće Stribor. Razvesali se baka kao nikada, polet je odmah do ogradice, uhvatila se već rukom za srebrna vratašca, ali se u to još nečega sjetila pa upita Stribora. A što će biti odnog Sina? Ne budali bako, odvrati Stribor. Odkud biti za svog Sina znala, on će ostati u ovom vremenu, a ti ćeš se vratiti u mladost svoju, ni znati nećer za kakvoga Sina. Kad je baka ovo čula zamislili se teško, a onda se polako vrati od ogradice, dođe natrak pred Stribora, a taklo nise duboko i reće. Hvala ti dobro i gospodaru na svemu dobru što mi ga daješ, ali ja volim ostati u svojoj nesreći, a znati da imam Sina, nego li da mi dadeš sve blago i sve dobro ovoga svijeta, a da moram zaboraviti Sina. Kad je baka ovo izrekla, strahovi to jeknu cijela Dubrava, presa doše čari u Šumi Stribrovoj, jer je baka i bila dražanjezina nevolja, nego sva sreća u svog svijeta. Zaniše se čita vašuma. Provali se zemlja, propade u zemlju ogromni Dub sa dvorovima i sa selom srebrom ograđanim, nestade Stribora i domaćih. Ciknu snaha i za Duba, pretvori se u guju, uteća rubu, a Majka i sin nađoše se nasred Šumi sami jedno u zdrugo. Pade sin pred Majku na Koljena, ljubio je skutej rukave, a onda je držena svoje ruka i nosi kući, kuda sretno dozore stigoše. Moli i sin Boga i Majku da mu oproste. Bog mu oprosti, a Majka mu njeni zamjerila bila. Momak se posle vjenčao sa nim ubogim i milim djevojčetom, što im jaše dovela domaće u kuću. Još i sad sretno žive svi zajedno, pa im malik Tintiliniću zim je večer i rado na ognište dochodi. Kraj priče Šumas