 Dél åtte av den siste viking av Johan Boyer. Denne Librivaksinspillingen är offentliga jöndom. Tjue. Så var det att skreja rent kom veck. Det hade jo stadig minkit i det siste, men nu kom både Garn och Linnbottnet tome i land. Storfiske hade bara været en raptus. Nu var havesvart igen. Vad skulle fiskerne ta sig till? De ble lei av att fara ut på sjön for att dra bönnskapen tommin i båten. De drev langsamt omkring på bergen med hennene i lummen og glante på hinnanden, och kunde ke forsto nå av det hele. Var det bedre andre steder? Skulle de flytta? Men ingen tiende sa, at det var bedre verkin i öst eller i vest. Og nu gikk det upp for Karne, at i gode dagarna hadde steget dem slik till hodet, at de spenderte och köpte utan att skötte om pengar. Disse kramkarne måtte vere lottekarre hos an gamme lerek. Hade ik den der svart krallet i urgöden naret an kanelis gumon, till att köp ett nytt ankergangslomur med gullkanter, och dertil en bred käde med syv otte gulltråer, och forhjölt löper. Dis pengene kunde vere ett gode jämme på fjellgårn, for di kanskje satt och ik hadde maten i munnen angang. Men vem kunde tenke se, at herriheten skulle slutte akkurat som når du blåser utter lys? Og Pesju Sansa hadde köpt grön tjoletid till älste datträn, nu var det forsjent att angre, men att gamle folk aldri kan lære. Om deså var han annet åsans, had han kostet seg en ny huspostil, og nu tog han den dyre boken upp av kisten, vittlet den ut av det fine papire, og var mest på gråten. Han gik till em i sän som hadde prakket den på han, och bara så tynt om att få leveret den tilbake, men så ville ulik en den, at han allt hadde skrevet navne hennes gurina i boken, og da rystet en mille mann på hodå smiltet næ. Väl, anslog på, at vor herre är mäktig, han kunde ta navne bort vedt mirakel, når en mann som är missän ban det, det hjälper rike. Hans blev søvnlös. Siden denne döl satte sin fot om bor i en lo fotbåt, så var det helle gått i vranglås for ham, galt blev allt han gjorde på sjön, galt blev allt han gjorde åsa i bua, spott och flir haglett i åvr ham både seint och tili. Han icke omkring som den där som icke kan finne sig sel igen. Hans bleke sig oansikt tog sig stadig på tak för att se myndi ut, og det vakte bara ny flir. Var han da ingen verdens ting? Han, den dugelige tömmerkae fra dalen. Her gaves bara ett fast punkt, och det var tanken på gurina av den lille plassen, som han aktett att dyrke upp så de kunde föö tre kyr, så sand han bara kom jäm fra lo fot med pengar. Pengar, ja. Når han icke her och klappt et en veck, gud hjälpe ham. Nu kom straffen. Det var nu allikevel ingen ting emot han elese hus hylla. Han hadde jo garn sel, han skulle ha hell lot, han hadde stirret in i riktommer, så han rätt som det var stamset upp och gol. Og nu, nu var det som suvesen var blåst av hoda, och vor ble det av den? Riktom! Han bein tat senne ulme öye kastil hövetsman, til grisdavar. Det kunde hennat, hadde lönnet sig bedre, att bara vere lot skara likvel, och le andre tar resikon for bernskapen. Men den där fyssaken hadde jo kausjoneret for ham, och ve menta han med det? Wille han av pur onskap, sette han bort i hell och ansvar? Eleseus tänkte sig uppi mer och mer hissihet, och han hisset sig uppi mer och mer sinne, och han drev på gullvor sjelte och smelte, så han, utan att nevnen o' bestemt navn, de kunde ta' det till seg di som hadde lyst. Ha! Och han satte föttene så net foran sig med tärne ut, och benene var så tynne, och skullrene så brede, och kinnbenene var utstående, och tennene så blinkende vita. Men önnena var brunne och flakket av raseri. Ha! Du ska show, att det her blir alldeles svart år, att vi kjem på fattikas av helle bunten. Men den färste som ryk den vei, det blir ek. Det är ingen som veik hur fattig och ellendig jag har det. Det är ingen som vill trus liik armo som det är hos oss, och så ska folke narre me bortin nytt ansvar och ny sjell. Uff! E' en skull, e' en skull tas igen. Nå ja, ek sein å isje mer, ek vill nu isje sein å mer. Ha! He! He lesus bråstanset, och såpå hem, som färdi till att ta ham i ett gläfs. Sa du nån du åg? Du har nog vell bettere nok me, att kjemme sjeg dit, du din blomste pottet du är. He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! He! li let sette sei nytt ansvar, men namdölen var en go khenning. Det är gärlig, kors som är, sa endel i per, feskerie bli neppe bedre om vi sei nei, meinte Henrik, och smiet vidre på akseskafte. Så gik också Kristavor med. Men namdölen kunde miste garni sine en gang til, och da, jaa, daa, slappti i tre kurtsjonister allri verden herfra, för li hadde pongit ut for han till verkongen. Hodne hang bort genn om alle buhene. Verst var det kansi med ung karnes som hadde kjøpt dyre brystnåler, og skjärf og ringer som li ville strø om sei me, når li kom heim fra ett slikt storfiske. Vår herre är undelig, han la seike spotte. Der stod tett i tett med bussruller i kranbua. Karni kjøpte ingen ting, li sa ingen ting. Dí tydde bara hit av gamel van, fra den tiden, da verre genne åttade med huude hår. Den gang hadde han en slags plikt til at hålle livi dem också i motgangens tider. Nu koman utfra kontore en sjelden gang, men lot allri som han så dem. Dí var jo blet frie men, og kunde selge fisken til den li ville. Va ville di her hos ham netop nu? Dersatt kallar og klorti sammen lo fotbrev, ingen ville fortelle som sant var at her vars vart fiske, men en kjilling at sende. Nei, du liit nog klare deg med det du ha så lenge, och flytt i hilsen. En angen damper fra tromse pløyer inn på havnen, färst glodde, herre mat for skreya. Angen, når er icke finn sen fiske sjøen, angen damper en atte till hafs och setter vest over, icke på reisa, men du finner neppe ett vær, wo der isen kjøper. Fra vestlo foten kommer båterflyttne, for der har det været svart i helle vinter. Nu har di rodd på spreng for att komme titsnok till och få sig lossi, men det første di möter be innløp er at di er rodd for jæves, setse vesten på, ta en pust, snu, ja, her er de i vartfall svart. Men nu var den stor ti foran Jakob, han harplitt omkring och kjøpte garen og båter. Penger! Han skulle betale desiden, di fikk jo behålle båter och bönnskap som pant. Men nu kjøpte han karene ut, til att drive for sig som lotte kare forresten av vinteren. Der var flere høvetsmen, som hadde en blind tro på at han Jakob hadde lycken med. Di gikk me på handlen och gase i under ham. Verre nu kunde di aldri bli. Der kom to karen goende side omside henneover bergene. Den ene fiskorn med kort røllig helsjæg og lyse plirena öyne. De var Kristaber. Den annen hadde ett røtt, en ansägt, en bytte liten nase og ett smil som ett vakert kvinnfolk. Det var hans ven Edvin Hansen nufra varanger. De gikk begge to og lo og fortaltes grønner. De skulle henne på en kaffestu og få sig en skenk og kanskje agere liit med oppvartningspiken vis ingen så på. Edvin Hansen hadde kone og en skok unger i en stue på ett berg där nord. Helle han sørge for han og den lille nordlandsbåten. Men blev det bedre om en satte sig till att sture och tyte. Nej, Kristavre han. De tog sig en tur och slos bøken lös og blev begge som tyve år i en. Inne på kaffestu var det svare oppvartningspiken en annen før og där till gammel å styg. De gav hin annen ett öye kast som sa, var det vikti sin kaffe och så endte det som det pleiet. De satte sig till att fortelle hin ann siste nytt för att sinne jäm. Det är väl slik framdeles att nån av ångan liit ligge under kökemenken men ellers går det som smurt så har Kristavre. Jøs, å steg har de vel fått små grise nå. Søndagen kommer och nu husker nån å være att her finns en kyrke och att der är preken i dag. I som kyrken blir full. Der kommer fiskene en efter en, og i dag har de icke så vest og buss og rull men vadmäls, kofte og stor berevremmet hatt. Men en å annars sjø stövler på for de delers icke har annet en tøffler att gå i. Kyrkeklokkernä klang utover berg og hav. Å inne i kyrken steg karne med sne på de kjæresmurtestövlerne i ringeste plasser i gudshuset er hjemme så bynte de också i dag att stuve sig sammen på allerbakreste benken. Men da det icke var mulig for flere att pinne sig ned på den plass så seg de inn på den neste og slik krøpte framover stor efter stor. Da Persjus Hansa kom blev andre en vannmäktig overatt skulle fram till nest forreste benken vord påståpneren og telegrafbystyre den satt. Det var ett helle at Kristavre Myran Hansa hold till i stolen liike bak for da var det som en hjälp i næretten och liike ve var an Jacob han var den eneste som icke hadde särskilt i kyrkeklæret. Det var den vanlige bussurull og den samme icelanske trøya men han hadde överbet sig på overläppa som nu var blitt ganske blå. Idag var der ingen ufred mellomokkarnä sørfra och nordfra mellom garnfiskar och linbåt. Nolänning och staväring satt sammen. Salmen steg der kom en bekket næve hendil Kristavre salmebok for at holda i enekanten men skubben sel folkt me i teksen. Det var Jacobs næve var forre en tommelfinger den hadde nok verket i stykker i sin tid for neglen var borta den var nærmest en klump snurpet sammen på ennen men Jacob hadde stemme og litt efter litt famlet han sig fram till riktige toon hævet i brunöjnene og stemte i det blef sang her var ungdom som i jembygten var me i kor de tok over og under stemmer där de satt lys til nord svang sig up under det höge velv, basser rullet tyngre efter mellomtoner fylkte ut gamle sjelvene salmerøster hinket me. det var en god stund siden sist denne sang minnet om hav, om dönning om vind och veir men alle sang og foran alltre lå den unge pressen på knä og han kjente denne måten att singe på han følte sig så under lite åvers for det han skulle skenke disse havmen det hadde de allt fått i salmen der satte i nu og sang sig up till en tro åpnet sitt hjerte salmen var dere span de antenepe var ordar stå i verset det var deres egen ege tanke som salmen bar upp till den höge stä genn om denne hav brus an till man skjärle med folle det hänner han som till daglig drak svors loss og ellers tänkte bara på fangst och pengar han kastet i detta øjblik denne hams og ble sel en salme som dure ett steg ton til uppad och stad i uppad presst präken overflödi det lå den tenor höjere en di andres den kom fra kaneles gomon han sang så höjt och så herlig att mange snudde sig för att se vem det var men når stemmen tog slik over han så var det kanske fordi han tänkte på sin søster och den gamle halblinne faren han hadde skrevet bara ett eneste brev jäm och pengen hadd han klottet bort till stas och fjas det er best att synge kaneles syng, syng for det mangler en del på at du er som du skulle vere men endel i må jo pressen frampå präkesdolen och nu står han där och venter på at siste strofen skal rulle hän den blonde man med brillerne är vel om kring di 40 och han vet at det är det han nu bynner att tale lukker di sine örer och slöves hän di hörer hans ord som en dur di våknar først når di får synge i hän for i salmen kan di söke nett det som di trenger og gi akkur at det som di evener at gi vor forstår han vel her 21 hav fuglen drog mot öst kristavele ute på banken hän og han så efter fuglen den stå östover det var samme drage i hans sel når han lå med øynen i lukket var det som han hadden uklar föling med fiskestimene som måtte nöts det det drog östover också i hän det trakk mot öst han sa ikke ett ord till nån men ett eller annet mått man nu gjöre det snedde utan bläst husene fik bergavit sne på take skibene på havnen ble ukjennelige det snedde natt och dag en kvelp på kristavele han persju sanse med sig utanfor di snakket laft sammen en stund efter på samletan karne sinne nede på båten senre var det ett å hans motteri som di måtte bäre fra bua og ombor i kvel ville di tidlig i säng mannskapet på kobben det snedde stadi havet duret i tunge fall men det var slik vinstille at det var som berg och fjellå liet og da lysene sluktes och bäre lå sov, falpsnén tettere mykt, lidlöst den fylste veyne reiste skavler på tak og in mot vegger forvandlet dørtrapper till huger og båter och skiber lå så stille at snén bygget sig till veys på mastetoppen, på stevner veugsbryt, åretåller havne lyse fallt over rigger og tåg, overbroderet av vitt der lå di tunge galiaser og nollansjäkter og fick vitie knipplinger all blev så smäkkere och unge all blev så vitt, så ung pike fint og verallt steg der i lyse av landherner noll slank till veys som er lett broderlin disse havplåger som luktet av tran och kjär och fisk, di lå her å pyntet sig, di sang mer og mer henniet eventyr der var mastetoppen som allt lingnet kyrkespyr, nu ventet i på at en eller anden søllklokke skulle lösne inn der lød nu å da ett plump i sjøen inne ve byggen, det var nån sneen ras den er fra ett skråtak den vitae snee og desalte grån orav møttes dernede, sneen lå ett øyblik å fløt og var liike vit men grånet så mer och mer etter som den sang å blev ett men en sunn over midnat var der noh som rørte sig oppe på berge, der kom folke i mörke, en efter en det var Kristaver och Karnahans di gikk lydlöst ja, di holdt en sjøstövle i ver hon og hadde en sek med sengklere under verarm, di vadet på hoselabene i sneen, for at ingen mors skjell skulle bli var nån lyd, ingen mälte ett ord, matkistne var i båten på foron, men nu var det om att komme sig om bord jollen rådde di fremve att drive hennene i en vattne en åre kan riksve og der ligger kobben for anker som ett paradis i vitt di kommer forsiktig om bord, men har ikke tidl att trekke stövlerne på det gellar att komme veck, uhört usett en ting er att flytte en annen ting att få nån hundre de båter i kjölvanna Peshu sansa alene visste beshé i det di trakt reggen bynnte båten att rysste pinten av sig det drysset og drysset vitt nedover di seksse vester båten selvar halfullas ned men det kunde måkes ute en annen gang årene ble sneket ut men først var brea vita ulvotte lakti tollne så roingen skulle bli lydlös nu bynte båten att gli forbi skybe med gulet tärner i masten, så kobben fik visa at den dela pinten og stasen hadde den i rigen ännu efter vert som di kom lenger ut tog årene harere i tilslutt lade di da min trakståvlene på våt var di på strömpen men di liten sjö kartåle så blev snegen måket ut med bötter og ösekar og endelig kunde di se på vinna veir di skulle öståver vinn var di icke men havå ström var imot vel di skulle ett stehen öståver, så fik di ro di rode tre par årer hugg i sjöen seksman, to å tove sidna lo frem over og tilbake og frem igen, og tilbake igen hoder me sjövest icke i en bue to å tove di blev varmt så sjövesten måte av båtenar tung, hengi åren er lange og tunge strömmen imot, hengi di kan icke drive bak längst norenska frem høvets mann selv for ro nu og da snurran hodå ser frem over farfane ta mea fyre öståver i morgen på denne tiden kan di frem dele sitter her oor det bestemmer høvets mann vil öståver i morgen på denne tiden kan di hennat di frem dele sitter her oor det bestemmer høvets mann visstþåt ahh det bestemmer høvar HÕrÕrÕr, or? Det bestÕmÕr hÕvÕtÕt mÕnÕn. ÆngÆn saÕt or. ÆngÆn tänkÕ tÕ lengÕr en tanki. DÕ var barÕh aÔrmÕr som slet,illing sÕn sÕn sÕn sÕn sæn tÕ i, rygger sÕm Õm dÕ rÕnnet på. Ælle var ferþr wandle tÕl den ene ting, att ro." Båten presses mot strømmÕn, forbi nest, bokter, skjær, vôr brenningen vitnÕr å skommÕr. Däs ned icke lenger, men himmlen är mörk av tonger skymasser me grön och gulä glimt imellom. Däs samme mörke och lys anes hän over have, så blir där en bevegelse, en trekt på himmlen, sky en rörel på sig, blir menneske dyr, blir kaller i båt, kjärringer sätter av stemer sjal over hoda, en barn rider på fisk, alt mot en gul och grön ill, däs samme hän over have. Därupe blir däs snart en onn verden, en levende trolle heim, och her nedä er det bara en båt med nån fiskere i, som alle disse gul och grå fjäs glo ned på. Dis samme fjäs dukkru på asjöen, kringesetter båten, det mörkner av utysker, både på himmle och haf. Vorskal karene hän? De vet icke en gang krist aver. Han lyttet bara i till en dunkel stemme, östover. Han fölte en kompassnål peke, östover. Han er fluktenne pekepinn föl, han arke angret på det. Eller sker han uhyggen på himmle och haf, och han föller seg på flukt. For va? Däs stemer i kjölvan en angst med mange ansikter, det är arvmoden. Det är icke første gang den forfölger en fiskebåt, och att fisken är roor för bara i livet för att komma unna. Foran är där en voon, en rädning, ett eller annets det. Det gäller att sträcke ut och ro. De rådda. Så blekes fyrne, under lofotvägens höjes nedfån, have blakner, eventyrer slukkes på himmle och dukkerna i havejen. Inne en bukt drar de känser på kabelvåg med di mange lys. Dis är store molla som reiser sin kjirkebebygning upp av have och peke mot himmle. Det lysner, det blir dag. Dis är en manngara fjell foran och östover med dype fjore och sunn, och ellers är det vestfjorn, gul och grå under en gul och grå himmel, och bakt i mange mils have öynes en streka bland, fastlande. Va så? Vår skall di hän? Da var dat Kristave sprang å på toften och så sig omkring. Så straktan hånn åp, alle åre stanset, just om si skulle hugge i sjøen, nu ertes bara mot sjøens gulp i bugen. Fersst ser Kristave en steama-båte stå ut fra kabelvåg och svålvär. Dis er ut som en nyhet har purret dem upp av sövne, og di er hast, di minnare om brann folk som fykare av ste for att slukke. Nu kommer också dampere, di tar samme vei, di pløyer forbi båtena. Hvor skall di hän? Hva er det? spurtet hän i krabben, hans de gå på samme toften. Men nu stirrit Kristave mot no annet. Et bruget skyllag av fughl kom til sine lang til hafs. De måtte vere utanfor egen, men der hörtes pust av val, der stås brøy til vers. Der valen går på disse kanter er der skyll, og der skyllag går er der torsk. De droge öst over, men der måtte vere gott stimer i forvei en siden folk alt var purret ut. Denne drift av valen kunde eike snu, den måtte in i en fjord. Alle på kobben var sprungit upp på en tofte og glanet. Hva er det? Nei, sjå, der! Hva er det? Kristave melte ikes ord. Rå, sa han endelig, og hoppet ned til åren. Så rådde di hän. Båten sjött fram, åretagene gik som en dans. Vi hadde råd på sprängen hel natt, nu kunde di trängen pustån matbyt, men dette var bedre en allt. Her måtte di vere mei, nu rådde di. Frem på dagen så di bak seg en mengde master opa have som kom jagende efter. Var flukt nobtaget, hadde noon märket at di lurte seg veck, ellers så di dapeshu sansa lav stee. Vur hän? En båt fölger kanske efter, men her må vere någ på färde, andre se det. Va ståd på? Fölger leger af stee. Der uppstå rikter om fisk, der blir alarm, og så lösner helle skredna båter. Der kommer di. Der stå rök till veish, damper her me. Di har ny motens redskap. Di öser rik dem oppa have me synke noot. Ännu har di ikke riktig fått bruke seg, men nu skol du se. Di har vel fått telegram. Di har kikert. Den som nu kommer først. Fyrst! Der plöger di forbi alle båtene der bak. Di rikker närmere. Di är snart forbi kobben också. Dette är stårkarn till häst. Bådfiskeren är träln, som må dra sin egen vångt. Han må ro, ro, ro och slitet så blå är står i munnen, men enda kommer han forsent. Stårkarn kan sit i en kahyt me soffa och äte god mat, och enda kommer han først. Damperne är allt forbi, och di läge slanger av rök efter seg genom luften. En vann maktsfålelse knuger di karer som roor, men di hänger i. De blir middag, och di roor fremdeles. Nu milderar de av våter till alle kanter. Di är kommet ut av di närmeste vär. Di är efternålare, men di hänger i. Der blev kaproing. Karerne på kobben hadde rood så langt, men di ville icke bli efter. Ingen var sår i hennene, men ann då sån spyttet blå. Han bynte att suttra, men ingen hörte på ham. De mörknet imot dem fra högje fjell, wo'ren fjor satte in. I munningen sås en by av master, og der steget sus av stemmer. Va var det? De fór genom oda hans kristavar, at vi stimen fölket av valmars dröket därin, så kunde ad nikke komme ut i en, for nån mil innne i lande ente fjorn i en revne i fjellet. Nu blev sus av stemmer sterkere. Kristavar snudde sig, og så frem ovar. Va? Va betådette? Innen til fjormunningen hadde en rekke dampere lakt sig som en länke på tvers. Di sperret innlöpa. Wo'åtene kunde umulik komme vidre. Di demmedes upp. Wo'efter som kobben sjøt narmere blev susen til en villarme, det var hyl sjell så rood fra tusen af fiskere. Damperne peep. Roopene sprettes en dag til båter som ennurodde på spräng for att nå titsnåg frem. Vad är det som stål på? Roopte Kristavar till en båt som lov foran. Di seir fram for att skreja stå sjøy tjuk som en grøt inn i fjorn, men dampan stenga fiskere an ute. Storkarn vil ha det helle sjøl. Di er kasta ut nöter, og vi for ische släppe inn. De var faan. I nästa öblik stå Kristavar på toften. Han kastet hodet tilbake och la hon på rorkulten, så vesten had han hevet av i nattengang. Nu stå han där, barhodet, med det lyse krølle til hore. Og da var da at la sjå på fashin en og tenkte på olav trikva son. Dette blev slaget besvålder. Ro, sa han. Di var alltid en vill trängsel av båter, men det var flere stenkast fram till damperne hvor sjøen var värst. Fjormeningen var ikke mer en halv kvart mil bre. Fjellne var steile på begge sider. Fuglesvermen stod tett där inne och bölget upp och ned under villes skrik. Det hisset fiskerne. Der inne var rikdom, men di skulle stänges ute. Storkarn! Storkarn skulle ha allt. Nu hartes pust av valen inne i fjon. Den hadde snudde, ville redde sig, men så mun av damperne som stängte. Ny skrek! Den tomlet rundt og satte inne ver fjon igen. Pust i pust! Det hisset fiskerne ännu mer, der valen går er rikdom. Et hyl av tusen stemme reiste sig, næver truet, fordreige det ansikte stakfrem av hundre derav båter. Slipa sin i fjon, eller dervle en annanme, slår vi docker i hjell. Men på damperne så sikert liv. I tunge hjernskråg låder bara stängte. Jo, på den som lå ret foran kobben dukke derfrem på kommandobruen en herre i pels, med rötta ansikte och skinn hua. Han icke mütli och rökte lang pipe. Slipa den i oli hyri kom också framme siden av ham, og han ropte, docker forgitål folk til vi har tamt nötne, den som først kommer til kvernen han maler, sök jäm til bankerne dockers, det her er vårt. Der steget drönn av hånlatter. Dockers, er fjon dockers, og fisken i sjön den dockers. Ha, ha, ha! Da löder en kjent röst langt bak i båtstimen. Go på, kara! Faan ta dem! Go på, guta! Og det var han Jakob, som allt var nåd efter och lå bakers ved siden av Pesius Hansa. Men hans kamper upplev jentat i ett vilt kor. Go på, kara! Kastam i sjön! Go på, guta! Go på! Skrek också Kristaver, og hoppet men åre i hånn fremm overa til båten foran. Dären fara er bø sjönn varre me. Lars var allt ved siden av han en båtstake. Kaneles, Eleseus Hylla och Henrik Rabben trampet efter demme årer, ösekar och kleps svingen i luften. Men hans åsansyntes att nån fick passe båten. Han visste ikke selda, för han sto på hövetsmannens plass och hållplig styre, akkurat som nån hadde betroddan makten om myndigheten på kobben. Nu löder tungt rampen av sjöstafler framover fra båt til båt. Hånvåpnende var ikke kvasse, men di bleven skogilöften som bølget fremm mot dampenne. Ta dem, ta dem, hiv dem i sjöen! Da binte en damperat pipe som ropte den om hjälp. Di flesta mannskapel lovelinnen for minuten, og nu binte fisken att klive om bor, og gud hjälpe den di fik taki. Men de var forutsett. Fra nabodampen rettet en maskinisten slange me kookende vann liike i syne på angriperne. De skoldet, de gjorde dem blinde, der steg hyl jammer e der, ti tomlet baklengs og ne i båtne en. Dampenne stek ble feit rent. Angrepe var slott til bake, fiskerie me synke nöter, helle denne ösen av rikt om opp av have, kunde fortsette i ne i fjon. Og stadi kom nye båter til, alle me svettemenn som hadde rodd på spräng for at råke och tidsnok frem. Raseries mittet, kampen, hylne, jammeren, ad di får brentemenn hisset og hisset. De nye fløi allt fra båt til båt. Ta dem, hiv dem i sjøen! Denne gangen blev alle dampere angrepet på samme tid, og di som kom sist bölget hissi forbi dem som var foran, nu blinket också en og annen öx. Men storkarne hadde bret seg på forsvare. De hadde slanger färdi me mängder av kookende vann. De sprøytet liike mot ansiktene. Karne tomlet ennu en gang baklengs, flere stupte i sjøen om att hales upp. Dä lød nye hyl, jammer og brøl. Men kaneles gumon var verneplik di korporal, og nu tog han komandoen. Giv, akt! skrek han. Bayonet påge ver! Han traxell en tolle kniv frem og surret en verslyre dig men fast på en av en åre. Mange gjorde som han, og kaneles komanderte, anfall me Bayonet, stiksvina jäl, marsfremad. Di som var brennt var mest ustylige. Di som ennu kunde se tomlet fremme kniv, ville sin sik av smarter og raseri. Men slangene möte den. Fjellene kasset hylene tilbake. Måke svermen bynta att söke hit. Den sto i luften åver båtene, og skrek som ventet en ett eller annet byttart slå ned på. Og borte på komandobruen gik herren i pels, og så tryg var han på seiren, att han stadig rökte langpip och såg he mytli ut. Skiparen ve siden av ham hadde tatt komandobruen åver maskinisten me slangen. I der pekt han. I dem en støyt, så ja, bytter lø. Maskinisten var en tynn fyr med opprette de ermer, ermene var tåtovert. Han skulle nette opprette vansrålen dit han Jacob trampet frem, da der plutselig doket upp en fyr bak ham. Det var kaneles. Han hadde svømmet underdamperen og komet seg upp på andre siden. Passe dig! Grupte skiparen. Men innen maskinisten fik snudd seg rund, tumlet han i dekke for en næve me messing tobakståsen i. Kaneles sparket han ned i lasten, grep slangen og rettet den liike i syne på de topokomandobruen. Man i pelsen grep seg for ansikte, satte i et jammesch rop, tumlet baklengs. Skiparen svor og brølte, huget seg ned, vald tover ende. Og nu står me tvisken om bor. Men kaneles rettet slangen mot maskinisten på nabodampern? Hei, han ledet er obringen av en festning, han var generall. Fyrn derborte fik en stråle i fjese, tapte slangen i dekke, hylte. I näste åhjublik stormet karno bor också til ham, å fyr man visste ora var alle dampern i hennene på fiskernet. Nu komet par båter ilne til hjälp fra nordlagnene, men det var for sent. Herren i pelsen var kommet på benene, å skönt han hadde ene honn for ansikte, vinket han med en annen og ville tale. Hør folk, vi skal forslippe inn, men i forlove att i icke kommer i vei en fornotbrukene. Han kunde likeså jernat tal til orkan. Han blev grepet av et par ville karrer å hevet over bor, skippere niks vergende samme vei i det han slå om seg med nævene. Det var gott at notboten var i närheten for att plukke dem upp i henn. Og på alle dampere skedde des samme, di forbrente halblinne karrer var ustylige, di hevet skippere, redere, maskinister over bor, og siden, siden rasde di næg ka hyttene, knuste speil, lamper, flasker alti kom over. Haven, haven! Men dette varte bare ett øyeblik. Fisken der inne i fjon, rik dem en, fisken, fisken! I en fart var en luke åpnet i kjeden av dampere. Fiskelflåten strømmet in, sprette seg over fjon, inn over, inn over. Men her fikk di öye på nodstengene. De ene efter di annet, omsvermet av travle båter. Dem måte di ha fatt på. De var storkarrens måta at gjere seg rik på. Di öste have tomtir par drag, så der ingen ting ble for små folk. Ta dem! Gå på! Inn i stengene gikk fisken tett, så det så ut som over, for att dem ble pisket av en hagelskur. Men omkring på fjon var di like så tett. Ryg finne, ryg finner overallt. Fjon kokte, di rodde i fisk, di pløyet frem i ett äventyr. Alle øynene var blåskutt. Årne i veire til slag, nodbåtene ble overmannet. Folkene slottne, fiskene kastet seg over noten, skar, hugg, revne i fyller. Labar i fisken slippe ut. Derinne var ett nytt steng. Båtene raser dit henn, slaget varer ennu. Men der kommer valen tilbake. Den står utover fjon me pustå sprøy til veish, den stönnare av rätsel, så det sjelver i fjällsidene. Den hadde ikke funnet nån utgang ved ennu av fjon. Den følte seg fangen. Panik, panik! Den jager skille stimer foran seg. Den enser dem icke lenger. Den spränger bara sanselöst av stee for att slippe ut av fällen. Til hafs, til hafs! Der fosser bölger utfra den, som fra ett kjempe-skip. Å där er den til. Nu blir derstilt di båtene. Di bynner att pile mot land for att vere av veien. Å der er ennu enn. Men den fölges av en dødsfiende. Størhenningen. Di muntere jagere springer höjt upp av sjøen. Det er slanker, lyse blå lege mer. Og di faller ned med plasks og despruter, hugger et glefs av det store pustne kjøttberg og hopper muntter til veish igen. Dette er god jakt. Er det underliggert valen en mistet samlingen? Den pløyer gjennom en del av fiskelflåten som icke har kommet under. Båtene vugger på di svære sjøne. Der høres för färdede rop. En springer flir i luften og er like ved att falle om borgen linebåt. Men di mørke pustne fjell driver sjå tett forbi att den kunde hoppe henn på ryggen av den. Nu er valen klar av båtene. Men rett foran er det damperne igen. Har fjolen bunda er också. Valen vil snu, men størhenningen er over den. Då er det som selve døden klemmer dens hjerte sammen. Den sätter i ett meningslöst hopp til veish. Det är vellige lege med folater sjøn och svæver ett øyeblik oppe i luften. Men kroppen är tung, den mån är igen, och där nede väntar för fölgaren med tennor som kniver. Ett öyeblik danser valen rundt i vanskorpen, sinnsyk, rådlös. Fjolen röres upp i skum och sprøjt, och størhenningen flängert bit efter bit ute av den skropp så blåspruten står och den grå sjø får røde bölger. Da sätter valen rettne til bunds, så spolen i siste sving vifter upp av sjøn, ett kook av bobbler blir igen. En och annen damper i fjormundningen får en svær røsten. Det är valen som skurer under kjöln i det den jager ute och till hafs. Sluten av del 8. Del 9 av den siste viking av Johan Boyer. Denne Libri vaksinspillingen är offentlig eiendom. 22. Allri hade valen hørt tal om ett slikts greifiske, som der nu bjynnte her inne i fjoln. Båtene styrttet om hin annen til alle kanter. De så sillen å fiske en koke i vanskorpen, de veldet garen og liner vordet best fart, og det ble trangt mellom båtene, så de måtte söke innover og sta de lenger og lenger innover fjoln. Men fiskemängden stod tykk overallt og gjorde øynene villig og gale. Det var høyet av fugl i luften og av mennesker på sjøen. Så snart garenene var satt, kunde man straks dra dem fulle inn igen, og båtene blev sökklastet av fisk. Men hvor skulle man gjøre av den? 1 par kjøpefart hyver kommet. De ble kringsatt. Man slåss om att komme till. Det var om att få båtene tömt, og så av sted og hyve garenne ut igen. Nån av fiskedamperne uppga nåt bruk och gaseit till att kjøpe, og nu var det så lettatt frisen ned. Ingen fisker hadde tid till att akkidera. Tid tog vad de fick. Det var bara om att få båten tömt. Det blev ett fiske utan tillsyn och utan lov och rätt. Det hjälkte att slå sig fram och hålle naboen fra livet, rive och skjære i andre skaren om de kom i veien och öse båten full av rikdom. Det skomret, och ingen tänkte på att söka i land. Det blev mörkt, men fisken går på i mörke. Man satte och man drog igen och blev sökklastet på ny. De som lå när ett handelsfartiv var heldige, de fick båten och tömt igen. Andre pilte i vei och lämpet fisken upp i fjärn så länge. Der kom väl en kjöper. Det blev midnott, och først nå blev det riktig livlig. Fjorn hadde ligget så öde med snefjell på begge sidder och fråsne döde strande. Nu skralde i vergen av larmen. Der kom nye fisker i till, som hade råd på har i livet. Linen ut hade andre sat akkurat på det samme steg i forvejen så ble det värst for dem. Lad den bara ligget där och kjenne och gåle. Liner la sig ovn på garn. Det blev värst for garnene. Linen fisken om också leva. Selv i mörke ser man att fjorn bobbler av fisk. Rikt om! Rikt om! Det är ingen måna. Det är klar himmel och stjärnor. En och ann en lykt ses. Det är linefiskere som ängner på ny. Den som nu hade agn. Men det har ikke alle. Ikke nok. De ville i allfall ikke römme den plassen de en gang hade fått. En jolle fikk ut och sök efter en agnbåt och i mens kunde de sette linen med tomma angler och fiske garn med torsk på. Det går lystig och lett. Nu da ingen ser mer än noen favner bort och det är en ärlig sak att skjärre och rapsen och andra gör det samme. Men der är röjne om bor i båtene. Kappar du garnar minne ditt svin? Håll kjeft. Kha vill du bort i linami? Tjuv. Tosk. Kjeltering. Ha deg veck eller så better det slereg deg i el. Den natten kom noon och vär till att minnes. Det blev mer och mer livlig. Dagen grånet och nu blev det travelt. Fuglen hade vilt i mörke. Nu hävet en sigen. Samlet sig till skier. Skrek. Der kom stadig nye båter fra de längst bortliggende vär. Ut med garn och liner. Håll kjeft. De är ruten få lov rätt. Våre är opsynne? Her är ikke no opsyn. Her är ikke no fiskevär. Ingen hade tråd att fisken skulle samle sig här. Det dampet av det seilte och det rådde langs hele lo fotveggen ute av fjore förbi näst tvers överbokter. Alle skulle samme vei till äventyre derinne mellom de brotte fjell hvor man öste rikte om upp av sjöen. Der blev snart en mastic skog av köpe farty och ändelig kom också en angndamper. Det kan henne hable kring satt. Fisken selvars dinn av seil och den spydde seil når den kom i båtena. Men garnkarne hev den goa angn över bor heller än att gir den till inne fiskenä. Der kom skiber med krambodvarer med bönnskap med klär med mat med brennevin. Men vem hade veldti till att köpe? Det blev tättere och tättere med båter innover fjorn. Flere och flere mistet halle och hele garnlenken. Den rök under tyngden av redskaper som var satt ovenpå heller nabo en skar den veck. Der var dem som alt første notten satte bort sin bönnskap. Båtene kunde knappt snu sig i trängselen. Liner kom veck. Nye garnlenk rik stadig till bönns. Karnne sto igen och hade ingen ting att fiske med. Der var handels farty som solgte färdige liner och garn men härinne forlangte de eventylige priser och köpte man ha likevel så var det kanske tappt i en samme dag. Det brygget upp till uveir. De forbannade linefiskeran ropte och raste de som hade garn och de satans garnbåtan hylte de som hade liner. Dette kunde ha icke gå. Men linefiskerne var for de meste nollenninger och ret ska vara ret. De var i sitt eget farvan. De andre var sjålänninger. Hadde noon sent bud och bet dem komme hit. Det blev kväll igen. Det blev mörkt igen. Der var ingen som åt. Der var ingen som vilte. Ingen sökte lan. Men raserie steg. En ting är att vara uteslitt, sövenlös, uthungret. En annen ting är att bli overfalt och plundret av sin egen abo. Skol vi finna och sida? Men stramen gjur också en mengdi uggangen. Mot fjärre sjö stod den utav fjorn som en flod der rev allt med och tullet garn och line sjamen. Mot florsjö stod den innaverien med bobbler och sus och virvler och lynefulle sving. Og båtene drev inn på hin annen så åren och formili sloss i sjön. Men sjellen ble lakt på naboen. På linefiskerne eller på garnfiskerne ska vi finna och sida her. Ska de andre få behållade hele? Det bara lösfra noon åfjorsbåter som hade mistet alltid eida av garn. De overfalt linefiskerne som lå närmest omkring. Begeparte reiste härskrik och kalte kamerater till hjälp. De var overspent av sult, av træthet, av all den rikta om i sjön som de icke fikk albur om till att öse upp. Nu braket det lös. Der stegen larv av fötter fra båt till båt, av hyl, av slag med årer og klepper båtsaker fjellne med nysnén på drönnet av ekkoe fra dette slag som sprette sig innover den lange, smale fjord. Ingen visste länger i viss båt han var, man ville bara ha heven. Nu skulle endelig de forbannede linefiskkerne få och i liike måte skulle de satans garnkaran få siden de kom hit och ville hindre eile folk fra att fiske på strand og over den lange grå fjord som var en eneste dommedag av hyl och spetakler fra de tusen ra fiskere som slås. Inn till der löde ett skudd fra en liten kanon så det sjalv med ekko fra fjell till fjell. Va var det ett skudd en kanon? Ekkoe drönnet ännu. Va betö det? Det var som alle de kämpen hade fått våpnende slott de stod där och glantade på hinnen den. Vem var det som sköt? Men der kommer en liten damperplöjne inn mellom båtsvärmen. Åh, slik den där känner de. Det är opsynschefens båt med splittflag bak och selve kommandörn upp på å skipparen. Väntligt, gutter, her har vi kommandörn vad mener i om det? Och för man visste ore av det, var det stilt. Vem kan smitta. Stilhet kan smitta. Nu blev det stilt innover hele den lange fjord. Nån och vär prövde att komma sig overtill sin egen båt och se ur skyld i ut. Nån blödda av knivstik, andre var haltsanselöst av de slag de hade fått, men kommandörn ville de icke ha blannet i. Damper en p på ringet men klokke, men det var jo unödig. Der var jo stilt på fjorn for länge siden. For me kommandörn var det slik at han sto i fiskernes øynes om vor herre sjöl steg et neil ofoten me splittflagg i hånnen. Et bud, en bestämmelse som utgick fra ham, det var loven. Lå där står han ved siden av skipparen på kommandobroen och hans röde skjeglöse ansikt under uniformsun är rolig och sammenbitt. Alle som är när nok till att se ham forstår at i näste har ju blik slinger han ut någon ord och i det samme lova rätt innover hele fjorn. Och nu sätter han en råpet for munnen och hans röst tordner utover fiskernes hoder som fra selve himlen. Opsynne bestämmer att den yttere haldel av fjorn blir for garn fiskernes den innaste haldel for line fiskernes. Der blir straff for att komma in på hinnannens farvan. Opsynne sätter upp märker och derma har i alle att hålle fre. Damper en slug någon slag med skruen och plöy ett vidre fram genom båtsvärmen. Stanset så jen ringet med klokken vorpå råpeten fra åven jen tok ordren och slik for komandøren langsamt innover fjorn och stiftet rätt. Det skomret allt och i det samme loven opsynne hadde tatt makten i fjorn var det som de tusen av fiskere förvandledes fra dyr till mennesker jen. Febren vannvide som hade raset natt och dag stillnets och fort i sinnene. De i uppdage tatt icke hadde sovet eller fått ordentlig mat på flere dangen. Nu lot de i liner og garns stå i sjön och sökte innover till de to strannne. Tillann ja men først nu uppdage de at strannne var öde. Her fantes någon få går er en mils vei inn i fjorn men de ikun ik i huset man en gang om man tog utusne till hjälp och nu var er mange tusen som otte at tak över hoda. Ingen roorbu at ty hen till iket utus iket nöjst en gang men tillann motte di. Ingen av båtena hadde løfting menu i fisketiden. Der var någon få som slapp ombord på far tigen a fikk koke og ligge men di aller fleste hadde bara de öde strannne at ty sig till. Så seg i mörke di hel og halfulle båt er langsamt mot land. Åretakena var trette. Nu orket man ik en gang at lege till kjøpe far tigena og avhende fisken. Nu måte karunne første fremst få no varm till live og siden sove sove. 23 Cobben fant en liten vik foran en stenmur på östsiden. Dreg en fart båten måtte fortøyes på begge enner for strømmen men endelig skurit jollen mot fjern. Karunne stampet i land på tunge stive bein herlgjärnene slog ill mot stenan i mörke. Æu! stønnet arnd åsan og seg ned på en sten. Eg trur mest deg er trøtt. Hon mer fant som mys om ett hundnehus sukket kanelis gomon og bint at slå ermene i kulden. Du lytt prøve å finn vatten du lars sa Christaver å rakta om tjelen. Å till li andre sa han det best vi forsägle i land å hänga det upp som telt till natta du får roon bor etter det du kan eles. Men her finn sitj en treflis til brensel sa Henry krabben å så se om kringe den snøe ur. Det var skjant. Dige utslitte karer motte endelig ha no varmt i kroppen men her fant sike som mys om en kvist åt brenne. Nu kom lars vaden i snøe till skrefs han hadde fylgt kjelen i en bäck men vad skulle de finna tennä upp me? Vi lytväl span der no fro båten sa hövets man å han ropte om bor till en kanel så ba han riva upp en tillie i framrumme å ta me i land. Tillien blev splintret å mens det lille båle flammet under kjelen ett par favner fra bölgen som slog inna versannen fick karne trampetsnøen hår i en firekant och hengt segle åver. Det blev ett slags tälk som ville hålle sig natten åver så sandpär bara blev spak veir. Där innebrette din nu en presenning åven på snén kjinnfällerne blev båret inn och nu valte fem karen åvarenda og ble liggen å støtte sig på albjön. De dro lange, tunge pust de skulle jo vente på kaffen som skårungen laget i kan bara de fick vile vile å slippa att röret lem mer. Men der kom den rikende kjelln en matkiste blev flyttet inn en lyktetent de så hinnann i ansikte og blev redd har innen en så stive som osgale kopper ve mårket atlete i kiste efter det her var en blikboks at helle kaffen i den fick gå rundt kaffe i en det livet upp det varmet inven de alle ledd og lemmer och kaken var de sjåhåvne nevn icke i stand till att klines mørk på de kunde ikke kjære den i skiver de bete av de helle brø tygget ett par gange slukte det gråd i lod skorpevit en gli utygget ned det smakte det smakte det var endelig mat de i uppdaget at her var isene kalt vit ånde stodem nase för värt pust och de hade icke sittet her länge för de våte sjåstövler och skinnyhyrer bunt att spege slik sank de bakover med sovesten gottne dover ørende och de to svære ulvotter gott upp over hånledne to och to under samme skinnfell nu sov di utan få lå envet par glör efter kaffeilden och levde och rök i fjären de sov på begge sidr av den gjorde sjås noen rölliges tjärner det var di små kaffebål fra andre båt lag somma hadde lagit hytta av snä men di fleste kjellet med seil og overallt var det om att kom over ende och synke sammen och sove lit efter lit sluktes också lysnum bor på far tigene och så lå man där icke hytter och nede i lasten tett i tett och sove natten trakk vit nollys striper innever himlen bölgensk valdret mot skibi och mot berg och innever den gråsan och menne sove det hadde slått in med frostien nu efter snefalle men genom den kolle på larnatt drog der en her av varme drömesyner forbi di sovene menn kom jäm di mötte kone og unger for äldre og sösken di kom jämme rikdom di malte husene di dyrket joln di tok store og små med til byen og kjöpte allt di bara pekte på banker og handelsmen versje go skrivbar equitering det var endelig lycken endelig fiskaren seile så lange veir for att finna den oftes kommer han skuffet jäm men nu denne gang endelig nu slår vi oss till på land jorden kjöper en stor går kjöre till kirke med trille og blanke heste visst så slite på sjö när forbi ut på natten då strømmen snuddde och stod inn fra haveen buntet att blåse upp där skulle eike megen vinn till for att löfte seiltake av åren og bläse den over berge di seks män på kobben lå snart under åpen himmel og sov og vinten blåste vidre inn over fjoln og buntet att mori seime alle disse seil som skulle bety hus och snart lå hundre och tusen av våte fisker i den fråstklare nollansnott och sov under åpen himmel di snuddde seil roli di drömte kanske om is di klättte seil bedre och bedre på i drömme det var underlig at det aldri ville bli varmt om di så tullet seil i all verdens ul en hel del hadde pengar på lummen og var i byen og di kjöpte seil en digger pellsver slik som presst och doktor har der jämme for di jalgpika ta den på di frås bare verre og verre der var dem som den natten sov seil liike til paradis så det var umulig att få vekket dem den naste morgen men Christavar Myran fråsa i våken han fur over enne och märket at hår och seg var speket sjöstövlene som han hadde tråket helt upp i skräve om kvällen var stivfråsne så han umulig kunde böja knäe han hadde stive lår och lägger som um stövlene var av järn han måtte formelig brekke dem over knärne han kom seg på benen samlet seil over åren igen och fick lysestompen tent i lykten der lå karene med lukte øyne men elesehus hylla var så besyndelig rö i ansikte och lå snakket i sovne Christavar pakker sin fälen bedre om lars han blev stående och se på gutten som lådare med hännene dypt i store ulvotter ansikte var så barnsli han lådare klaget och klinket i sovne som om han hadde hod i fange hos mor Christavar bynte att drive langs fjärn for att få varme i lemmen igen den som enda hadde vet till att tänne upp ett bål med han fick fel om bor och offre ännu en tillje och koke kaffe igen till karene så dike skulle ligget där och fryse sig kavi jäl men länger bort och där som her har skele blåsta vårne men det hade lagt sig nedover karnes och de lådare och sov som under ett eneste stort likkläde och är det ikke hövetsmannen sjöl som sitter på en sten bort i fjärn och stirrer utover sjöen är det deg, Per? det varte en stund för gubben svarte han satt urröllis om en grå sten endelig drejet han hodem i natt Kristavor är jag mest klar för att det är slut med meg höf ja det är hustre Kristavor var icke i lag till att prata han snuddde och trampet i sné och sten tillbake langs fjärn slog armene gné röre och näse med vottn men dann kom tillbake igen satt gamlingen på sten där som för vill han la sig fryse Per sju sanzar snuddde hodem mot en annen igen och nu så Kristavor att sjägg och hår och oljehyre var bara rim och is å, skjitt det är icke så nöje med meg töv kom nu och reis på deg du måda bli stiv där du sett å, det är snart slut med meg, korsjom är vänt nu så hent dig i tillie igen så koker vi kaffe och Kristavor sjöt jollen men nu var det siste åre så var det slut å man icke vei nu i natt heller om ett år men en times 10 efter måtte karna upp och på sjöen igen så å sjöen sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar sannsar Fisk, fisk! DÄR KOM VÄLÄN DÄG, DÄD I BÅDÅ KUNÄÄTEÅ SOVÄ. DÄN DÄGÄN KOM DÄR FÄRTI, SÅM SÅLKTE PLANKÄR TÄLÄT ZÄTTEÅ PYTTÄRÆV, O VÄ TÄL KÅKNÕG. HÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄÄ nèle sike binnat flire. Men hele den dagen hadd Anne Lesus hylla veret so besyndelekt rö i ansikte, mens di var på sjöen, o' han snakket möst som i öske. O' on kvellin da di var kommet o' vrenne i hytta ban o' men sterk dram, for an hytret o' frøs o' invortes, o' haddes lik sting i sia. Der gaves en medicin, som veren hövets man fjöte me, de var en flaske me brennevin, blandet bekom fer o' peper. Kristavor grov den frema matjista, o' helpte en hal kaffekop in mellom tennele pe han som var dårli. Han fo'r i vrangstrupe, hostet, trak fjellin o' verhode me so vesten på, o' snudde sei bort. So blåste di utlykten, o' la seit til att sove. De var hårer at ligge på plankigullven po sne, de blev kalt o' i natt, men hytta blåste i allefa lik o' ver enne. De sov, o' ingen våknet for at seit til han som var dårli. Tjuve fire. De blev en lang natt for eleseus hilla. De var så tungt at fo' puste, o' de i allpik o' man kavet sei både hit o' dit, o' rullet sei rundt o' kavet varmene. Pusten fikk han icke inna ut, o' han blev so redd for at strøypes, at sveten brast frem, hen da sjegge var rimet. Han bynta at törste, men her var ingen ting at drikke, kaffe kjelln var tömt. Han snakke til kameratna, men ingen enset han. De sov, de hadde nok med sei. De snorket, de snakke til sovne, de hev sei hit o' dit, for di kuldn under ryggen fikk dem til hus tanselig at sprette upfra tre gulve, men ver gang motte di ned gen. Våknet ville di icke, o' man hadde hatte nenneste dråpe van. De blev som om disse kameraten elot ham i stikken. De blev so fremmede for ham. De hev ham overbord, for di han var klein. De blev hans fien der. Han forstod nu, at slik hadde di ver et bestandi. Han hadde bareke kjent dem för. Og her skulde han ligge ganske alene, med frostnatten og syktommen. Der bynta at samle sei en angst for, at de nu lakket mot enten med ham. Så var vel timen kommen, som han hadde fryktet so for, nu skulde han leyes framma möte for guds ansikt. Bille der bynta at tumle forbi. De ver fisk, rik dem med af fisk. De ver båter som sprang bort over have som vannfluer. Og så kom han sel jäm. Nei, han var jämme. Puh! Visst var han jämme, og stuva var så flydd og rein, sengen hon la sei var myk och varm, slik var hun berit till att stelle i sitt hus. Stakar fryst du, sa hon, og fik det travelt med at helle i ham varm melk och kan förbrenne vin. Du hadde vel la lösting for brysta, sa hon, og la terpentin klut på. Hysj, sa hon til unge ne, ser di, at han fare dåli. Slik ärde, når der er folkinäreten, som bryr sig om deg. Å, nei, han var ikke jämme liikevel. Han lå her hundrede mil borte, och her skulle han umkommet som ett krøtter, langt fra både doktor och presst. Berit å unge ne fik han all di se mer. Puh! Den som kunde puste. En slurk vann. Å, da lyssnade borte ved den versle dørn. Der er någon kommet in. Det dunker och dunker i hodet, og flymrer for røyne ne, men sikert ärde, at nån er kommet in. Där ärde. Det rasler i frossen skintai, og nu drar han tjensel på fyrn, där han jo jonsa, som bleivut for stamsun i fjord. Där en döy mann på besök. Nu snakker han. Öff! Det är hustri och kalt, en lesehus. En blir grå i måle, når en har ligge så lang tid i sjön. Men nu är det din tur. Nå lite följe med meg. Æ! Han en lesehus kaster skjär runt, kaver med hennene med sjövottne på. Men fyrn ärder, och ser på ham, och snakker igen. Hør, en lesehus. Nå ärde, at du ska fram for guds ansikt. Å! Nå gjälste, om du har vore som du skal mot hjärringa di. Nei, gjubere. En lesehus orker icke dette. Han vil rope til kameratna, men di sover. Di är nok med sig. Di är fremmede, som glade li hiveran över bor. Koles trur du di går deg nu, en lesehus, nå du skal fram for guds ansikt. Æ! Æ! Siste söndan föl du reyste hemmant skulle gå til afters. Men i stedet for di, så denk du ha beret. Ja, di är skjant. Nå får du allersåa mer. Å! Har du bestand di vitna sent for etten. Ja, ja. Den gangen for ti år til bakers. Å, men di är da så gammelt nå. Har du allers nyt og bedraget di neste. Å! Og missunt di nabo nå di gik en gott. Å! Har du allersstifta ond mellom kameratan din. Å, hör! Er du døen, kjem du for alvor og vil hentmeg nå? Gamlingen ryster på hodet. Få fatt på prestene, lesehus. Prøv å få sakramente föl du bynne på reisa. Di är mange myl åt presten. Di är länge til nåden. Er lesehus ser råd vil omkring sig efter hjälp. Allersåvar. O morgenen, da di skulle på sjøen, bygget han Kristave sig ned over den syke, og spurtle hvordan det stod till. Er lesehus pustet och pustet, men svart eike. Kristave la honn over pann hans. Den var glohet. Hans spurt om han ville ha kaffe, han snudde hodet bort, og lukket øynene. Så berettet Kristave råver ham sin egen kjinnfell, och fulgte di andre. Han var fåmelt på sjøen den dagen. Der var flere myl till doktor. Det ville ta ett par dagar at hentaham, om man i det hele tatt fikkan med, och siden var at schissan til bakersjien. Han kunde rei up i bakskottna båten, og reisemann er lesus in til sykehus i kabelvåg, men at miste flere dagar på sjøen nu, slik fiske her var, det var icke småting. Der var en stemme i ham, som mitt i traveletten sa, va gavnar det ett menneske, og man vinnar den ganske verden? Ja, ha, det var skjent nok, och han lovet sig at blev icke lesus bedre till i morgen, så fick han reisemee ham til kabelvåg. Der var kommen mer i råver båten i dag, komandøren stamper, lådar stadig, och flere upp synsfartiv var ankret uppin over fjoln. Det var atte lov och rett på sjøen, och det gav ro. Den dagen ville kommandøren prövat redde up fra dype, no av all den bönnskapen som fiskerne hadde mistet. Han sto selpå kommandøbroen på damperen, da ankret jompet i sjøen. Kettingen var lang, den raslet efter, det tok bunn till slutt. Damperen slug non slag med skruen, det kone skrapelang skrunn og fange liner og garn på klønne. Rundom lådar tykt med båter, och tusenvis av fiskerestirret spennt på, vo den dette ville gå. Maktet en storig kommandøre at redde no av all den bönnskapen som det hadde satt till, da var han ennu mere til mann, en det hadde anet. Og der satte di spille i gang for att veivi kettingen in i en. Det so util att vere tungt, for rullen peep. Der måtte settis på mere damp, hellerst truete me att stansa. Damperen tog på at helle over, ankret spille var jo langt freme på fordekke, og nu bynte damperen också att dukke näsen ned. Det måtte røyne ordnit li på. Kettingen inket sig at skrek, rullen stönnet, dampen pustet, spille veivet langsommere og langsommere, näsen på skipe sank mer och mer. Jo, det tynget på. Nu var nok ankret vunnet ett gott stykke upp i sjøen, men der, der kom nog nytt til, en ny tyngde, for nu stanset veivingen. Damperen blev liggene på helme for en langt ned i sjøen. Mere damp! Kommandøren stor roli me sammenbitt ansikt. Mann skap fløy fremo till bak och rupp det hellerannet. Nu veivar det jen, som ser på märker att nåt tungt häve sjeg upp av dype. Det är som om selve fjol bulner upp rundt omkring dem. Boble skyter till overflaten. Det är som en valfisk nå som helst kan pløye frem i dagen. Men spille truer ennu en gang med att gå i stå. Det haller och det haller. Men i nästa øyeblik orker det ikke mer. Vel, mere damp! Og endelig veiver det jen, men langsamt, overbebyrdet, veit øyeblik färdi till at di efter heller brista. Flere bobler. Nu have sjøen sey rundt om di närmeste båter. Vad är det som kommer? Det må vere nå levende. Der, der är ankerringen. Og ned i sjøen ser di kløyne, og fra dem utgår toppen av ett lite berg som är levende. Det är allskens redskap med fisk på. Næves höyre och höyre. Nu ser man en kjempestor vase med liner och garn filtret inn i hinanden og foregrenet rundt om och ned och bort og jen om sjøen. Fisk, fisk, leven og død, en rikdom, en tyngde av fisk, hundrede, mange hundredes grej och inne i di tetteste vasne blinker det anu. Det är skjell. Var dette svære lysigre och lege med som sprelle så? Ringar som har tullet sig in i garnene. Den slår ville kast for att rive sig lös. Spille veiver ennå så vit at man kan se det røres. Alle øynnene fra båtene glaner vittåpne som om di var vittner til att selve have buntat i tilbake no av sin hemmelighet. Da ryker kjättingen. Damperen löfter sig som ett befryelsen sukk och berge med all redskapen och all fisken sinker med gulp i sjøen igen och forsvinner i dype. Tilbake blir en mengdre ringer og bobler på overflaten. Kommandøren står roli med et ennu mere sammenbitt ansikt. Han tar åpperten for munnen och rösten lyder utover båtene. Tap ikke mote. En annen gang tar vi en stärkere kjätting och en större damper. Fiskene lå ennu å styrhet om viike riktig trodde vad di hade var ett vittne til. Det var forresten klart at slik måtte det gå. En kommandør är da heller ikke mere än ett menneske. Slutten av del ní. Del tí av den siste viking av Johan Boyer. Denna Libri-Voxinspellingen är offentlig eiendom. 25. Da Kristavre om kvällen hade lempet fisken omgore i kjøpefartie skipperen om han mot stor betalning ville ta med en klein man inn til sykehus i kabelvåg. Men skipperen skulle laste och läge sörever till ålesun. Trådde han forresten at her nu var tider till att ligge och frakte på sjuklinger. Nei, nei. Han la till oss flere kjøpefartie men fikk en hånlater. Sjukling! De var snart sjuk i alle sammen, slik som de balte och slet natta dag. Men ellerså har vel nån å være nok med sig i tider som nu. De får nok ta vara på sjuklingen dere sjøldi far. Det var stille frostvejre om kvällen ta di satt i plankehytta och åt. Ute på berge hadde di kokt färskfisk for nu hadde di da fått fatt på ve. Og langs begge strander lyste det fra båtlag som endelig skulle ha koka mat. Der bränte en stong blis flaskehals och karne blev mätt till slutt, men turdenas nikke märle i dår. De forstå att han i leshus hadde lunge betennelse och nu var det så dårlig med ham at di gruet sig till natten. Han var deres nabo der jemme i fattimanskår och her var han deres kamerat. Lars plukket lydlöst koppene sammen efter måltida. Karne blev sittnende på bank eller kiste. Kristavere hadde slått på at visste icke sto anneledes till i morgen, så fikk i rei up i båten och ta han i leshus och reise med ham inn till kabelvåg. De andre sa ingenting. De var mette av den varme fisk deres øyne ville synke i. De ville järne sige over enne och vile, vile, men ett par skrit fra dem lå kameraten inntullet i kjinnfeller och snakket i orske. Det var no som stadig rusket i dem så deres øyne sto vitt åpne. Hamne lesus kjente på kon och han lo och spökte med den same kon. Ham var onn i det ena øyeblik valdeles makeløs i det neste. Nedn for kjinnfellin stakkans sjøstövler frem. De var antagelig stivfråsne, kanskje föttena var våta, men det ville i allfall bli en svare till luro at få de svære stövlerne trukket av den febesyke man. Den lille døren ble løftetil sida, vitfrås trøk slogen. Det var Pechus Sansa, som kom i fullt sjøhyre, sövveste och store blavotter på. Rund halsen och nakken hade han stadig den förbindingen som doktorn hade lagt på, och utan på den ett stort døtt ul-sjärv tullet flere ganger omkring. Han kom utefra den kollevinternatt med stjärnor och levene nolystriper på himlen, men här i det trangeron möttetär han en egen kyrkestil-het, så han blev stående utnat sinå. Ändelig visketan, kolle stå det till? Kristave sjåpå ham, och rystet på hodet. De satt där, de fem sjøkarre med sövveste votter på, for också her inne var det så kallt at deres åndestå frostvit av munnå næse. De sa ingen ting. Per gik de pars gritt hen til sjuklingen, och böyet sig ned. Han så att de hadde bundet blavottene fast med hyssing om den sykes handled. Bonden på söveste var knyttet under haken. Elesus lå där som om man verte hyblik kunde reise sig og varme på sjøen. Munn stå åpen, och den vita tanngaren lyste i det sjägete ansikt. Han buntat viske til ham, som når man snakke till ett spebarn der ska sove. Herd så dårlig med dig i kväll, Elesus. Den syke rinket pamm for att samle sig, åpnet døynena, och sa så vita kunde høres. Æg må få gå till alters. De andre karne flyttet på sig. Persus han sa svartet, hm. Litt efter sa han stillferdi, at det var langt till presten. Det, det är länge till, till nåden, sa Elesus. Persus han sa bøyet sig dypere ned, tog han uttavotten, och laden over pannen på den syke. Æg det så rennt slemt med dig nåda, Elesus? Æg, Æg ska døy i natt. Hm. Pers hade satt sig på huk. Han så hela tiden mot en annen, men det var så man skrå ansikt litt efter litt forvandlet sig. Det blev som en jenspeiling av det, där få riket en syke syn. Lars så på den gamle høvetsman. Var dette Persus han sa ga uken å skröne makeren? Han satt jo der, og blev som en far for Elesus, i røkante døynena var full av omsorg. Hele det hergede ansikt fikk en söndagsfred som under en salmesang. Ingen sa ett ord. Alle så mot Persus han sa. Endelig sa Kristaver. Det är kanske få fengt att segle innover till doktor. Hm. Pe løfte røynena mot de andre. Alle så frem, og hade ingen ting att svare. Så blev det stillt igen till sjuklingen igen tok. Æg... Æg må få fölatels. Æg må få gå til alters. Karene flyttet på sig igen, men nu turde di ke längre att se på hinanden. Det løftet Persus han sa hode og så på Kristaver. Det var som de tohøvetsmen var kommet ute i en ulykke, di ke öynet noen räddning for. Vi fatt på en presst innen en rimelig tid. Den ene så på den anden men det var unödig att ryste på hode. Man hörte di mange åndepust og talglyse bränte og bränte. Endelg Kristaver sa, vi ser bara fans noen råd. Alles øynet synte sat lete efter en utvei. Homen stunn var det Arnd Åsson som prøvde, vis vi ha vore baptist asså. Det styrhet i enig Kristaver strök med votten over pannen, og endelg i vågetan, så vitte kan minnes frå börne lärdomen, så hmm. Ja, salars, han var jo den som sist hadde gott for presten. Det står i sparsmålsboka att i nötsfall kan en vär krissen, for det var ju omtrent umulig att en allminnelig man skulle fortruste sig till att utdeles sakrament. Men nu bynte den syka att mumle i en. Han åpnete øynen och så vilt omkring sig, han ville upp, han sa han ville till kyrke och ha kjärringa me. Kom nu, berit! Per fick han over nde och bränte fällne over ham. Leg still nu, eleseus, äg må få gå att kjärka, äg må få gå till alters, ellersgåräg fortapt. De satt en stund och liet till hans korte hissige pust så bynte han at små hulke. Å, å, nu kem han och nu är det forseint. Det är ingen nåde for mig. Visseg ändå fick gå till alters, men det är forseint nå. Å, säg mig, är det forseint? Ber gik en stund igen. De styrret och så ingen råd. De förstå att han eleseus hadde heike langt igen. Hende li sa Arndt åsann, vi kan vel ish lete gå slik. Men best som det var löftet per hodet och så på Henrik grabben. Å strax efter snuddet mot ham. Der var ingen som turde si ore men han følte di pekt ham ut. Ænone sa Vis nån avås är verdi till det så är det du. Henrik böye tod och turde ikke se upp. Ville di legge en slik byrde ett slikt ansvar på ham? Men stadig følte han Ænone vile på sig. De sa, vi velger dig om nån avås är verdi till det så är det du. Henrik. Var han icke akkurat som di andre? Lert mer hadde han icke. Lesar var han heller icke. Han var fattig husman och fiske som di. Han fant en utvei till att vaske och kjemme hår och sjeg om di andre syntes det var rådlöst. Han had en have hjemme. Han slås icke og draksa icke net uppfull och lysten hadde han. Var der en eller anden som folk var rurimelig emot, så hentade at han tog stackarn i forsvar men icke så ofte som han burde. Var forskulle di nu velge ham? Han ville reise sig och si at han var icke den rette det fick li hövetsman eller ampe sju sansa som var di älste. Men stillheten vars lik at han overkom icke at bryte den. Alle ansiktene sa det får bli du. Da sjuklingen inket sig jen om omlet ett eller annet var di som ett varsku. Her var kanskje ingen tida at spille du får bestemme di. Henrik Rabben reiste sig. Han mötte di andres øyne men fick ingen ting sagt. Så gikk han åt utgangen av hytta. Går du? sa Kristavre efter ham. Eg kjem jen, sa Henrik. Han blev stående ute i fjern med frosten bitne i ansikta. Bölgen skyllet up for hans fötter. På fjoln var der lys fra skybe og overvites ne fjell tindretts tjernihimlen. Haave hörtes at dure mot vest. Henrik ville bynna at gå drevet hit och dit for at samle sig och finne ut van skulle men har var icke plass. Like burten for var hytten till morillen och så var det bratt bergen som stupte i sjön. Da hörte han en egen lyd fra den annen sida av fjoln wo der lyste fra hytter. Det var Shang. Det var Shalme. Och nu visste han vad det var. Det var Lestadianene som hållt andakt før de gik till ro. Henrik Rabben blev stående och höre på. Endelig så han upp mot den klare frostimmel med de lyselevene nolystriper och han tok sig over sjegge och visket du får tillgi medg och medgärn och gärli. Men idén ville gå in i en stanset han ved dörn, tok en liten sving till andre sida och hytta folle tennernes och gott han kunde med vottne på och steg på knä i snén. Da de som satt inn for en stund efter så han komet tillbake hadd han en egen fred av ransikta och han rettet sig upp ved den ene till den anden. Vis di kårer meg till det, så villeg i gutsnaven vi får huset på at i siplan dem var bare simple fiskare av dem me. Hövetsmännenes så på hin anden och nikket. Alle tiet, det lå i luftna at alle var enige. Men Lars hadde ont for att hålle sig fra tute. Den storhandling skulle få rikå. Det minnet om dengang dokten tog frem instrumenter och skulle operere bestemord, eller? Åh, nei, det var nok meget större en så. Henrik Rabben stod där ännu. Han ströks i over pannen och innan är så fra den ene till den anden. Men så var det en ting till. Skall en simple man befatte sig med en så hellig handling så må han ha ett rengt sin. Så derforså spøreg dock kameratan min. Har reg gjort nån syndi mot dock? For i såfall ståreg no her og ber om forlatels for det. Se, det bleva liike vel mer en Lars kunde klare. Han tog hennele for ansikt och snuddde sig bort så ingen skulle se at han tutet. Men han hörte farn si du kan bara sikre på det, Henrik. Du har aller gjort hos Anna en det som väl är. Ja, ja, i guds navn då. Sa Henrik. Å først nu syntes han att tänke på vad han skulle bruka. Ikke fantes er vin och icke hövelig brø. Men är bara icke ti till funderinger. Lyse stompen i flasken bränte och bränte och allet satt hoset mens Henrik var ned i sin kiste och häntet upp en liten flaske med rik och balsan. Han hälte av den i en kaffekopp blandade med lite vann och smakte på. Siden skaren en bit av sin go kake som ans egen kone hade bakkt men kom så till att tänke på at han elesis hade med i kiste en schliken han också som kone hans huberit, hade lage till reisen. Det var nok bedre att ta av den. Så blev huberit med. Med brø biten på en blik talerken och koppen i hånen gik han så hen till den syke steg på knö sa ded s humanos sa och os sa sa sa sa sa s Kenre du? ja indinton ärverse Euros «Vi får kansche ta, vor gud han är så fasten borg,» sa han. «De hadde ingen salme bok, men denne kunde di juten att, och nu sang di. Lars in barnestämme löd over di andres, Pechusan sa folle tennene, me vottne på och sang. Kaneles gumon stemte i och sang och tänkte på sin gamle far. De gule lys i flasken kinnet så gott di kunde, i de lille rom, och over disse karer, som sat her i full sjö hyremot frosten. Men lars kintes nu under salmen att di blev forvandlet, di blev disipler, skrik som fisken en gang var. Og salmen passet så til live her i öde marken, på den syke fisker, och på dem som sat i en husman stue langt der sjør, och skulle bli utan for sjörger. Da salmen var slut, tok hennrik hannen ute av votten, og laden over pannen til den syke. Ha du nuu du vil ha saktas, Elesus? Ha du kanså gjort know omòt knowom som du synte sig slemmt, og som vi kan prøvå gär gott dost, ja a hve lsa beret, var det ich ö cheeksina ne. Trysta at hjälp ab beret, – Dê, lover vi dég, elésus, jo, bere skalam judgment lo drick 소 lenge det finds i mitt hus, – De, de, de va brotdé, de vart en stund Boarden sku s, o sput det hendrykoko heartbreaking, – Trur caytu po vor herredan, elésus... – Ja, o an lumière du do é dvè单 bricksdown Simon da byt t cavat vay d紹 ni helpful! – Ja, oh jaa… Litt efter fortsatte Henrik i deans honn stadi lo på den annans panna. Så tillsigir jeg dig på guden allmäktige svängne alle dine sönders nådige forladelse i navne gudfaders, gudsöns och guden helionns. Så gadi ham den lille bröbit och en syp av koppen, och så sang de jen et salme vers. Efterpå satt i en stunn å tiet, å så frem. Det var an råsön som en delisa. Det bli kje så gott för a beret. Kristaversvarte, vi får ge en honn strekning så gott vi kan. Mmm, satt i andra var jenje. Da Persjusonsa skulle gå, böjet han sig over den syke åsa, far velda, eleseus. Far veld, du lyt hels i forvejen da, heg kjem snart etter. Så snutt han sig mot di andre, sa go natt, og gik böjet ut haf den lille dör. Da di andre hadde sittet en stunn så Kristavers att di kunde legge sig, det var nok att han sel sat uppe ut over natten. Lars kröp in i fellen sammen med di andre, han sovnett strax, og våknet ike föro morgenen da farn ruske di ham. Da satt di andre å åta drakk kaffe. Men borte fra den syke löd er ingen klinken lenger, han lo ganske tilldeket av en presenning. Du lyt slå sammen en kiste, du ant, sa Kristavers, og du, Lars, for in til kabelvåg mea, och ekspedera søroven med dampen. 26. I disse dag gik der små flokkera val ute i vestfjoln, og den sjö tu roli hito dit me stönn og sprøit. All denne sillinne i fjoln hadde satten i sins bevegelse, men den turte ikke in der, skipene, båtne, alt et elevender inneholt den ute i rom sjö, men banten samtidig til att hålle sig närheten. Den tok bara små turer på en ti tyve mil hito dit for, liksom att passe på. Den sto sør över have ute i helgelan och vestover, ute om verre gör röst. Det store atlanter havs valet jo gott i storm, men den motte tilbake, den skade i få milt vers över moskenestrammen. Puh! det bleven rotur, så det skavlet om tiakene. Og så innover langslo fotvegen en, for derin e i fjoln sprellet all verdens herlighet. Men have er en go lydleder, den hörte støyendar inne på flere mils avstan, den fikk i tål ennu noon dager. Men kol länge skulle den vente? En morgen så en skute på vei fra svolver och in til fjolnet syn, sillestimen sto ute och till hafs igen. Vestfjoln fikk en bre flodav småsil, och over den höjnets vermer av vit och grå fuggl. Og nu var valen der, som buhunden, der slutter seg tilbörlingen, pløyet en frem og gasej me. Men nu tog den demeru, der skulle eike mange slag til hafs bolen for att hålle tritt me sillestimen, nu var det bara att åpne munnen och ta till seg, och ro langsamt me, och ta till seg ennu mer. Flere mil til hafs såe sprøy till veish, der kom de andre. Og nu stod i mange miljarder av småsil mot vest igen, uteover oceanets uendelige sletter. Men en dag vil steamen synge. Valen docker og når den ennu, og kommer så åp igen. Men steamen synge dypere, och så kan valen icke fölge me. Ta kjennar den bara, wo skillen går, og ro langsamt henn over den. Og morgenen plejer steamen att lette seg upp mot overflaten en tur, og det blir en god dugurt. Men till slutt sätter skillen ned mot dubter, som den icke häve shei fra mera, i år. Og da leger valen seg til att vile ut och fordøye. Den ligger der som et skip, uten rigg, på havflaten, og ta seg kanskje en mitökslur. Den leter på att vere i flere dages kalas. Men så en morgen rykker den til ved en egen bevegel sei vanna. Den blir lysvåken, åpner di små innena, lijer. Have är en god lidleder, och nu varsler den fiende, som man kjennar allt förgått. Det är störhänning, och den är nog en mil borte ännu, men den är allt heft av butte. Med ett kraftslag av spolen sätter valen kursi rett under, och legger på flukt. Men störhänningen är en god rytter, om nån timer är der viljakt utover du vende li hav. Dagen efter att sillens strök var fjol också tunn för fisk, och fra båt til båt hörtes det samme rop. Har du åker fått nå? Nei, en docker. Nei, fins ikä. Ikä her heller. Han har strökit sin vei. Ja, det är förbi. Ja, det är förbi. Så spredes den tette her av farty och båter. Men där får tyli att reise hjem, där forsöker di fleste util sine vanlige fiskeverjen, wo der kanske kan bli en nattpåsläng i di närmeste uker. Og atte ligger fjoln tunn og livlös. Strömmen fosser innen veflo och ut vefjärä, men den sliter ikke länger ankertög. Og langs di dödes dranna öynes hisst och har en plankibu, som karen ikke hadde umaket seg med att ta omgår. Den morginen, da Cobben pleye ut langs lo fotvegen jens, stå Kristavor Verore som en vellstående man. Garn och tøg hadan mistet, en kamerat var dö, ont hadde man slett, men inne på bryste var lo me boken stinn av en mengde röde sedler. Allri i sitt liv hadan båret så mange pengar på seg. Di kunde telle sit tusen. Når vären bor hadde fått sitt, så ble der enda en god slump jen foramsel. Når bank och handelsmen var betalt, så haddan enda en blanksjelling jen. En fisker som eier båt og bølnskap for fem man, og dertil har en sparebong på kistebön, kass eidi om de marja? Vil du enno vi ska slutte med sjøen? Og der kan bli en klatte nu, för fiske er slutte. Det var slott din me millere veir, solen skjen mitt på dagen, och her kom di seilene i frisk bør me velles sand om gór. Kan eles godmån sang. Di snakket icke mer om ane lese hus hylla. En man dør eller omkommer på sjøen, en del båter forsvinner under storm, det är en ulykke, men den är så daglig dags mellom fiskere, om få dager snakker ingen mer om det. Di ville sakne ham, når di skulle let ropå spräng, for då kunde den sjette årne icke komme i sjøen. Og siden, når di kom hjem, når di skulle stige upp i fjärn og bli önsket velkommen, da ville di jo vere en man mindre, en dag di reyste. Henn over den brede åpne vestfjorn stime, sjeyli seil, men di bli så små her ute, di mindromen sverm av innsektar, som har skenket sig ned på have me vengene til veis. Som krissave stå har fölkt han en egen gohet for kobben, han egeten så trygt, den var hans for all vår. Di kom til att slå fölge her efter, di to, og han kjente den, nessen så han kunde håntere den som han ville, enten vinden stå så eller så. Kanske der jämte sig ett eller annet lune i den fremdele, som kunde spille annet pussen dag, men riktig på have livet, hadde di jo heller icke seilet ennu. Så skille svermen av båter, efter som nån driver upp til sine gamle fiskevær, mens andre fortsette uteover. Nånar komet hel fra være jo röst, di for lang vei. Fyr og havne lys tennestar uppe i den rålige skombring, og det blev sjöblom snå kobben, som stå samtidig in gen omsunne. Du er vell miljonär nu, rupte krissave råvertellan Jacob. Han pinade me likhvoten stå der, som en byg av svart hår og skjeg, men den lille flek av et ansikt lyst under sjövæsten. Hø, høtt, sa han. Miljonär är stritt, men det har skett være ute nå. Så lo di tohövets men overtill hin annen. Men var det vell undelig, at han Jacob stå der verore og var litt mer enn ett menneske? Der kunde da folk ennu en gang få se, at truer det me svart mørpå lofoten, så er det bara att gå henne og selge båt og bönnskap til han Jacob. Da blir der en råd. For en tidsiden fannste icke fiske sjøen, men de fire båt lag som icke å solte seg til han Jacob, di visste ka di jore. Pengar! Han hadde ingen pengar, men han kunde jo bli enn jomen pris. Båten og bönnskapen fikt jo behålle som pant. De skulle jo likhväll drive som lotte kare runder han. Vel, han Jacob köpte. Stor fiske, før du vet orav. Inne i fjorn had han drevet med fem bruk, han var icke längeren fisker, han var en admiral. Båter och bönnskap had han betalt ut för nån visste orav, og karne som otte dem fra først av, di visste icke enten, di skulle gråte eller le. En ting var at i kjente gott som lotte kare, men hadde di icke solkt, da var det blitt doppelt som i. Menneskelig på denna hannar, han stoppet seg med pengaselle rundt helle kroppen, diks inte sen la seg ut för verdag som gik. Og somme tykte det var gott og andre ille, at han var så lite mann for att hålle på sine pengar. At komme inn i den gamle roorbua nu, det blev nästan allt för fint. Her var väggera och tömmer, vindu, bor och stoler. Akkurat som hos en konge. Nu skulle her bli stor kars liv. Men det første som lage fra kobben gjorde, det var att zette i gangen stor vask på dem selv. Det er ingen som kjem i seng för han har vaskat sig och skifta på kroppen sin, så hennrig rabben. Og ingen bestred jo at i den sak var han hövets mann over dem alle. Han kom och ville inn, de snappet efter veir och reddet sig ut i en. Det blev deres sak. Legg bär i, sa han kan eles og gik sel och pintet ännu mer inn i ovn. Hadde de ikke frostet nokke desiste og var er icke gott om torv och ve. Fyr bäre på, sa han hennrig rabben ute fra kökkene. Föttene var hovnet up inni och stövlene sel så rendt missmodige ut slik som de i dagar og uker hadde vasset om i sjö fiskeslamm och sne utan att bli smurt eller törket. De var gråvite i läret rynket och sprukne de minnet om icke folk. Men av motte di. Fyrn satt på hens kammel en ann stod bak han med tak under hans armer och halte bakover. Tredje hadde grep i stövle härl og tå og slet i mottsatretning så ansikte vred sig til siden ha li och hoi. Dä spente si fra begge kanter. Dä så ut som kammeratens lår og legger skulle slites av menna ente med at stövlen menn gnissne lydga efter. Og nu viste labben se den har i sin tid været av vit ul nu er den svart den lukter av sjö av lär av svett den vrenges fremover og så kommer strömmpen for en dag. Va farve den hadde da den var ung kan ingen si men nu er den brungrå Skal den flåes av så blyr det ont den synes at væres styrkne til foten i en blanding av sjö och blå men av mot den man vrenge den forsikt inet över leggen den flår huden med men den må av och där kommer endelige nöken menneske fot blå om heln, hoven och sår men märker efter ul och sjö men blår över tärne som alle sammen är fråset de våknar til liv her inne i varmen det sticker i dem som en nåle äu, en kan ikke bøye dem i nåled så kommer stampen in rikene av det varme vann och lägbär i ovn så han kan eles da föttene kom ned i stampen bynnte de att raser for all vår karnes små hylte det gik som kniv stick upp over all kroppen och allikevel det gör gott in vortes att skrubbe foten ren det är så man rense som selve hjärta man tar foten upp och viser kameratne frostsårne och höst er litt medink dyk vann det, den där sker styg ut men mennt ska du få så det som är värre nu är det gott tā ha galle bränevin i kista där finnes icke maken til råd mot frosttilämmerne mere varmt vann og klärna av lägbär i ovn sigran kan eles det är icke spøk att skulle tā av sig innnaste ultsjorta buster ulna av och vadmälls vestna av och så den digre stricke til ulktröja en veve til ul-sjorta, til slutt den vitelin-sjorta. Er det varmt nok i oven? Foran Henry-krabben forlanger at också inneshte ul-sjorta skal av. Vel! Og der er endel i den bare kroppen som de sjöhovne nævende små kjärler for, den er så vit och så kul-sjär, for di den tilldaglige sperret innebaks omy ul, frisk luft hadn't ikke kjent på lange tider. Men nu går di løs med vask, så sopen skavler nævver bryst og ärmer. Man skrubbet hin annen på ryggen, og nii mer. Puff! De her jore gott. Læg mer i oven, sann kan eles. Lager Peer-sju Sansa mutte också jænnu gå desamme. Men gamlingen sel han Peer, han ville vera lene ut i kjökkenden når han wasket seg på kroppen. Galle Brennevine gik stad i rundt. Der var mange frossne fötter som fik seg en sjeng den kvellen langs hele den lange luftfotveg. De blev undelig att se hin annen i ansikta. De var blitt så nyvasket, så Peene rent utsakt som en brud kom att se til, både unge og gamle. Den natten var der mangen hövets men som sov men spektit skinbok inne på bryste. De hadde den i snor om halsen. De pleit jo ikke å gjere opp med de andre på båten, för fiske var slut. Men Arndt då sann lo alene i bryxen under lufte, og han drömte at Eleseus hyll å kom, og ville ha sin gamle plass ved siden av ham. Han beinnte där nede på gulv att gjere seg i stand till att komme opp. Han trakk av støvlerne, fik boksne av tentesengens nadde. Fløttegnå, sann til Arndt. Og nu kom han, enda Arndt visste såväl, at han var død, og sannt sør over i en kiste. Arndt då sann skrek i søvne og fur over ende. Gutsche lov, dröm mer dröm, han kunde sige til bak gennå søvne. 27. Til ellen ol stater koja, samme steds. Nu må jeg tage Peene i min honn, og sannet deg en skrivelse, så du kan vide, at vi er frisk og rask til en ver tid, og det same håber hjemme deg, da det är ett stort gode. Va fiske ane går, så kan jag ikke klage, men inne i fjorn var det ett hystere liv, og vem kunde vil ha troet, at det skulle gå slik med Anneleseus hylla? Ja, fiskerens liv är i sannet ett strabasi liv, og ingen bør missunne dem, som ly trive på slik så länge de lever, og var det ikke för farsjøl, så satte jeg aldrig min fot på sjøen mer, da jeg har mer lyst til andre ting, særligt let komme meg frem i verden. Men det blir nog ikke så lett, at lade far bli igjen på kobben, så länge mine brødrikke er store nok. Her er komen to fine bydamer, og de går omkring mitt på lyse dagen och byr sig frem, og mange er nok de dumme sjøfolk som faller i fristelse, men jeg går dem ratt forbi, og det same synes jeg han kaneles gomon kunde gjøre, for han är en rettelig kar. Jeg var också nede på en brygge och så en fin dame som slukte sabler, som var minst en faven lange, og enten du trod heller ej, så hadde hun icke en trå på kroppen, og enda var hun invendig opplyst med bengalsk belysning. Hun kaller sig prinsesse, for din er datter av en konga i Indien, og mange synes hun är så overlag vakar, men det synes icke jeg, for jeg känner den som är vakrare. Jeg har kjøpt en liten brystnål av gull, och ett rødtsilkersjärv til att ha om halsen, og det passet visst bäst til en ung jente, men der er visst ingen som vill ta imota, for de plejer av äres och krya. Jeg undres på vem der som du flammer hosebån til, men der jeg vil icke den rette til att få vita, for du har visst så mange venner, och fler blir det nok, når du är konfermerd. Kan du minnes den dagen, da vi ble viet på loven? Hacke ja. Nu är den slags lek forbi, och så går du din vei och jag i min vei, och så vet vi icke av, för vi ses vår siste gang. Men når jag ser fremover mot allt det jag lyts dreve med gjennom, för det blir någe til kare av mig, så kan jag icke sige dig mer i dag. Nu lakker det snart til att vi skall heise seil och stå sör over en, och da träffer jag dig kanske som en stor voksenpige, med ring på hånden, och derfor må du leve vel, med hilsen till vi ses igen. Med flittig hilsen fra mig, Lars Kristoffersen Myran. Sluten av del tí.