 Moltes gràcies, nen d'alcalde. Toc a mi, ara, el president fa una estona quan encara no se'ns havia girat feina. Estàvem repartint-nos les endresses que s'han de fer en actes com aquests, perquè són nombroses, hi ha molta gent per saludar, i m'estava comprometent, jo, fer-ho, i així els altres ja no calia que ho fessin, que es fes una vegada en tot l'acte, però just aleshores han començat a sentir xulets, etc. I hem hagut de fer altres coses, de manera que m'han quedat els deures per fer-hi. No sé si ho sabré fer prou bé perquè hi ha molta gent per saludar, i demà no es cuja si algú no sent prou saludat, de manera que molt honorable president de la Generalitat, honorable consellera, secretari d'universitats i recerca, vicepresident del Parlament, il·lustríssim, tenen d'alcalde de l'Ajuntament, directores i directors generals, regidors, regidores diputada, rectores i rectors magnífics, perdoneu que no us hagi posat el lloc que us correspon, però la confiança em permet anar recollant cap a anterior, rectores i rectors magnífics, presidentes i presidents de Consell Social, altres presidents, vicepresidentes, vicepresidentes, majoritats, companys de l'universitat i d'altres universitats secretaris del Consell Intern Universitari, em sembla que us he esmentat. Més o menys a tots he dit companys en un acte, sí que ha dit director, sí que ha dit director generals, que he esmentat en un acte com avui, encara que sigui una inauguració normal del curs a la Universitat Compelfabra com qualsevol altra i com la inauguració que, per tant, val per tot el sistema, no em sembla apropiat abusar dels nostres propis projectes Compelfabra, i per això m'excuso una mica, tot i que parlaré de la nostra universitat com és natural, m'excuso una mica pels membres concretament de la comunitat que segurament estan esperant de mi altres missatges que no aquests que contén el discurs que tinc previst, aniré d'anar escursant tant com pugui. I tampoc voldria aprofitar per expressar-me desmesura les meves propies opinions sobre el sistema català, el funcionament i els objectius reals del Consell Intern Universitari de Catalunya, la temible atimidesa del sistema espanyol, les regles falses que donem per vàlides en aquest panorama col·lectiu i el cap de ball el paper desincentivador, que em sembla que no és una paraula gramatical, però que s'entén el paper desincentivador que crec que té sovint tot això del sistema pel perfil concret de la nostra universitat. He tingut molta sort, aquests sis anys, voltat de persones admirables a casa, a la fàbara, a les altres universitats i al govern de la Generalitat. Els col·legues, els tècnics i una bona colla dels estudiants que he conegut i en qui hem treballat directament han resultat ser persones ben dotades i amb ànims intel·ligents i cooperatius. Necessito fer aquesta captat jovenevolèntia sincera per poder expressar algunes crítiques això que anomenem sistema i que avui inaugurem per un altre curs, inaugur el president que seguirà a l'ús de la paraula. M'ho ben entès que jo crec que l'important, el decisiu són les persones, no sóc gaire original en aquest punt, però que la professió del poder té les seves regles i els seus capricis, que de passen de llarg la voluntat de les millors persones i fins i tot el seu enteniment i ens anem de protegir comprenent-les, mostrant-les i eventualment intentant eròicament canviar-les, una mica com insinuava al final la seva lliçó fa un moment la Núria Oliver. La fortuna sempre supera la virtut, però no per desistir-ne de la virtut, no per renunciar-hi. Fa pensar això en aquest lema de la filosofia del realisme, de la filosofia política clàssica, de Maquiavel a l'elustració, que a Espinole reflectés molt bé en aquesta ciutat, no en ridere, no en lúgere, ni co-detestar-hi, ni riure, ni plorar, ni detestar, sinó mirar d'entendre. M'agradaria matisar aquest quasi ex abrupte inicial i col·locar-lo en el context de quatre observacions acceptables, compartides o no, però intel·ligibles pel conjunt de les 12 universitats i fins i tot pels centres i entitats de recerca. En tinc dues en el terreny dels tòpics i dues més una mica insòlites. Espero poder explicar-les totes quatre en un laps de temps molt, molt breu. La primera sobre la qualitat, la qualitat en universitats i recerca és tan prioritària com qualsevol servei general a la societat. Però permeteu-me dir-ho així, no estic gens segur que no hi hagi alguna hipocresia quan ens mostrem tots completament convençuts d'aquest principi. Em sembla que les decisions, tant les del govern com les internes de les universitats, no acaben d'assumir plenament que no hi ha futur universitari sense una aposta forta en tots els registres per la qualitat. No vull parlar del passat que no conec prou en primera persona. Els meus fins ara 6 anys al rectorat de la Universitat Montbeufabra han estat tremendament estressants en aquest sentit per la nostra organització. Permeteu-me que faci una al·lusió concreta a la vida interna de la Universitat Montbeufabra. Tot i que ja venia aquesta universitat amb cert estil i fama, hem posat les coses en les millors condicions per imaginar que érem una universitat que recerca de primer ordre. I em veig una mica impedit, veig que els incentius morals són importants, però us he de dir, he de confessar que no he disposat de cap argument material prou clar que justifiqui aquest esforç. En la part grossa, haver sudmes la institució a una reorganització dràstica o a un exercici ja consolidat de l'evaluació de la recerca. Ho hem mantingut criteris molt estrictes i frugals a la contractació del professorat permanent, no acabat de tenir cap efecte estable i tangible fora de la comprensió i l'aplaudiment dels responsables del govern i la promesa signada al meu pare intel·ligent en època de conflictes i potser en tota època d'un contracte programa entre el govern i cada una de les universitats que espero que sigui vigent almenys per la part que ens toca. I al final potser ens hem quedat sols aquest esforç de buscar el bon cantó de la crisi i posar-se del tot en forma per a una presència internacional des de la mida d'universitat petita, fins i tot podria acabar perjudicant la universitat. No només per la pesantor de les digestions internes, més o menys difícils i feliçment superades, és clar que amb això ja hi comptaven. I una universitat petita, com la Universitat Montbufabra, no deixa de ser un mamut com a organització. Les universitats petites són coses molt grans, desmesoradament grans, amb una quantitat de moviments que difícilment es pot pretendre controlar des del govern d'aquestes universitats, de qualsevol universitat. Deia que aquest esforç de buscar el bon cantó de la crisi podria acabar perjudicant-nos. No deia per aquesta digestió interna, sinó per als indicadors que amb raons intel·ligents i molt respectables, ben pensades per al conjunt, però el meu pare és sense una observació ni una valoració factual suficient. Per ara ens està preparant la secretaria d'universitats i recerca. I seria més que trista la ironia, seria irrisòria. Eraclit deia que més que plorava el món era Eraclit el que plorava, segons el tòpic. Eraclit plorava i demòcrits, segons aquesta tradició d'oxogràfica, reia perquè deia que el riure era cara més crític i més cruel. Ja he esmentat la meva admiració personal pels seus quadres, pels quadres del govern abans i la gran confiança que tinc en el seu èxit i en la seva comprensió del destí de l'universitat. Evidentment la Universitat Bumpeufabra durant aquests anys feia referència en el qual hi ha hagut diversos governs, no podia, malgrat tot, mantenir-se inert perquè el seu sentit és bellugar-se i intentar-ho, ho acaba de dir la presidenta del consell Social. Segons les regles necessàries, jo crec que en un marc, crec profundament, en un marc normatiu molt senzill. Vull dir que hi sumiu. Quan em vaig implicar en aquesta feina, el veia possible. Potser perquè estava convençut de l'acceptació universal d'un règim acadèmic presidit per aquestes imatges com la Navalla d'Ocam, que ens demana que no inventem entitats superflues i prova de feitar-les, o governat per l'ocasionalisme post-cartesiar, que és plenament cartesiar, que explica fins a quin punt és impensable el moviment de la realitat sense una idea de la parsimònia i de les vies més simples. Aquest marc, diguem ara, tot i que sigui tan discutible que són les lleis que tenim escrites, que són moltes, és exuberant el nostre context normatiu. Però diguem que aquest és el marc, però és que l'envoluc de lleis que tenim encara el compliquem més inventant-nos altres regles que són del tot necessàries, que no aporten sinó una terrible càrrega afegida a la marxa d'una universitat que lluita per ser diligent. Per què, per exemple, hauríem de ser tots iguals en usos i costums, si tots són perfectament legítims, els que tenim. Els processos d'optimització es poden replicar per tot arreu, on és l'aternament citada autonomia universitària, que no són prou serioses les universitats per garantir el servei general i el servei públic intentar donar-ne comptes. Aquest vici de la producció de regles necessàries es ramifica sense límits. És el nostre infinit en acte i el nostre infinit potencial, el categoremàtic i el cinc categoremàtic eren miros matemàtics presents a veure si em censuren, començant pel rector de la Universitat de Barcelona. Em fa por que la consciència d'aquest vici de producció normativa per l'evolució de tot i l'obtenció de realitat sigui molt pobra. Els representants de les universitats que han obtingut la nominació d'universitats europees en el projecte pilot de la Unió Europea hem estat convidats pel cap baix, corregiu-me si m'equivoco, col·legues, lectors i rectors, hem estat convidats pel cap baix dues vegades a Madrid, el ministeri. I encara no sabem per quin motiu. I hem anat, com que ja sabem que res de finançament, això ha quedat ben clar, ens temem el pitjor. Em temo alguna mena de sistemàtica, alguna mena de modus operandi de coordinació i d'agències. Se'ns dubta alguna superproducció en el sentit literal del terme. Repeteixo, entenc la necessitat de governar dels governants, persones aptes, valuoses, bons amics que es debenen veritables pensadors de l'afegit en aquest context que ens presideix. Aquesta crítica podria començar per aplicar-me a mi mateix, és clar. Però tant fàcil seria aquí en aquest punt sí, no fer res i autoritzar les universitats europees a ser precisament pel que signifiquen el seu propi índex en el modus operandi. Tres, és una disquisició que comencen les anòmales. És una disquisició sobre el catecisme catòlic. Fa referència a la competència entre institucions i parla dels pecats capitales. Que són, els joves això no ho sabeu, però els que ja tenim una edat i vam anar als pareges huïtes, vam treballar molt a fons del catecisme. I ho vam fer probablement el que sabíem millor en aquella època. Els cets capagats capital són la luxúria, la gola, la verícia, la paresa, l'ira, l'emveja, la supervi. Jo em refereixo als pecats, molt menys a les virtuts correspondents, la castedat, la temperança, la caritat, la diligència, la paciència, la benevolència, l'humilitat. Fora dels dos primers pecats, la luxúria i la gola, sobre els quals no en pronunciaré avui. Els altres tenen ple sentit en la nostra quotidianitat. Crec que les universitats no només intenten competir sanament, com se sol dir, sinó que s'atreveixen sovint a no estimar-se. Es miren els comptes, es lamenten sense saber ben bé de què les unes de les altres s'enfaden, s'emvegen, s'estarrufen, mirant-se de raull. Volia aprofitar aquest dia i aquest moment per convidar les persones en el motlle de les institucions, que aquí n'hi ha unes quantes, apreciar les persones de les altres i a no fer guerres de banderes on no n'hi ha de banderes. Crec que les rectores i els rectors ens ho tenim promès i espero que ho complip. Atenció, el que no és igual sembla que judi això, però jo no n'estic gens convençut. I, 4, finalment, una observació sobre la cultura i el seu paper a la Universitat de les Ciències. Permeteu-me que sigui molt elemental en un tema que m'afecta intensament. Definiré les ciències com el progrés del saber en un temps que els humans som capaços de dominar. Dedicant més recursos a la ciència, la producció científica i tecnològica augmenta respecte al temps. En ciències trictocenço, el temps és d'haver un element modificable respecte al progrés del coneixement. La cultura, en canvi, a l'altre cantor, representa el saber en mans d'un temps que no es deixa retorçar. Un temps inaccelerable, una altra paraula que segurament no deu existir, però s'entén. Un temps inaccelerable que ens domina la vida i ens la fa més o menys grata, més o menys lliure per dir-ho a l'antiga, més o menys sàvia. Allò que devem a la família, al país, els que ens han deixat o els que no tenim entre nosaltres els que ens han ensenyat a parlar, a llegir, a comptar, a tots els que han escrit llibres, dirigit pel·lícules, pintat quadres, compost cançons, concebut teories científices, tot això no s'accelera gaire, per molt que vulguem posar-hi afans. No som capaços d'accelerar la vida, excepte en una direcció malauradament que és la direcció de la mort. Però és el paquet essencial de la vida, i és des del fons de la història europea, una de les dues missions de la Universitat, tenir na cura i protegir la societat d'una cosa terrible, segurament del pitjor dels mal, que és la incultura. Aquesta paraula sí que existeix. Em diuen sovint la ciència també és cultura, oi tant que n'és de cultura, però ja he explicat el concepte concret que fa la diferència i que en aquest moment no vull insistir més perquè he d'anar acabant. Aquesta diferència té conseqüències determinades en la idea d'una universitat que tenim i que fem servir. No desentrenyar-la, barrejar els paràmetres que mesuren l'evolució científica i l'evolució cultural comporta també grans errors de direcció. L'aposta UPF per la ciència no deixa cap dubte. Amb l'ajuda dels meus companys jo personalment he proposat durant els últims mesos una aposta també per la cultura. El meu pare, aquesta aposta conté per exemple una interpretació més neta més clara del famós debat recerca d'ocència que no ens porta idees clares i distintes. Perquè tots entenem que si no hi ha recerca és molt difícil que la universitat ensenye res. No calen més comentaris i el debat per adquirir sentit s'ha de col·locar en un altre pla. L'aposta també conté una obertura a l'espai dels compromisos polítics d'una institució. Per exemple, el que fa referència al benestar planetari que per mi pertany a la cultura i en el qual esperem evidentment la col·laboració dels científics i la ciència que intervingui serà ciència i sense dubte de la cultura com amb demà. Benestar Planetari que és la bandera sense oposicions que intenta definir una posició singular d'aquesta universitat del món. Singular i compartida i li agraeixo molt a la Núria Oliver que ho hagi mencionat en la seva lliçó esplèndida com ja s'ha dit anteriorment. Em pregunto si aquesta diferència de fons entre la ciència i la cultura amb el gamades ara equivocadament a la universitat no hauria de ser considerada per orientar el futur del nostre país, el futur de Catalunya. Em refereixo a si el caràcter irreductible del temps de la cultura no hauria de ser seriosament considerat en la política europea al costat de l'ordre dels estats i dels recursos econòmics com una mena de lliçó exemplar de la cultura. Catalunya podria ser un gran país en ciència i cultura. Ho tenim a l'abast. He sentit dir que ja hi posem massa recursos. Doncs no. Ni posem massa pocs. I no obrim prou les portes i finestres a l'espai de llibertat i d'expressivitat que tenim al davant. I pensem que tot això no són necessitats peremptòries que són activitats poc productives que no pertanyen a la vida concreta. El pensament espontàni català sovint exemplar pot arribar a ser molt dolent en aquesta matèria pèssim. Ara que ja acabo potser més val deixar tranquil el pensament espontàni espanyol. I si tingués una mica més de temps m'havia preparat alguna consideració sobre Eugeni Xambmà que té unes quantes coses a dir sobre la matèria com sap molt bé el president de la Generalitat. Catalunya podia ser un gran país en ciència i cultura. Ho torno a dir com si ho tinguéssim a tocar perquè ho crec de veritat. I crec que només a partir d'aquesta decisió podria ser ric i respondre, per exemple, això que demana la gent. Deixeu-me fer aquí un petit incís. Queixes i protestes inintel·ligibles no ens ajuden gaire en aquests dies a les universitats. Perquè en tenim de molt clares i d'interès molt general i no voldríem que quedessin emmascarades. Crec que tinc el suport dels membres d'aquesta universitat per fer la nostra mínima aportació i espero comptar amb la força de totes les altres i amb la dels representants democràtics per millorar-la. Avui tenim la sort de tenir aquí mateix el davant dues proves d'aquest respecte al temps que tendim a oblidar. Refereixo ara una altra vegada la cultura. La lliçó de la Núria Oliver sobre Intel·ligència Artificial al Cervei de la Societat i la pintura de Letícia Feducci que s'incorporen, aquí podeu dir que en plural perquè la lliçó també s'incorpora com si fos una obra d'art. El conjunt d'obres d'art que ens ajuden a mostrar a tothom el món d'una altra manera sense matrícula, exàmens, títols, grups de recerca, projectes, etc. el rei a fons de la universitat. El segreixo de tot cor aquesta contribució i el fet de ser remalera que he esmentat abans pel vídeo magnífic que ens ha... Jo no sé si hauria pogut estar còmode en aquesta sessió sense aquelles primeres imatges després d'una mica de nervis que hi ha hagut per poder començar la sessió. Us agraeixo tots la vostra presència i la vostra atenció i animo, alhora, a tots els companys de feina, de dintre i de fora a intentar ser feliços un curs més en aquest treball preciós que tenim entre mans. Moltes gràcies.