 Kære uddannelses- og forskningsminister, kære gæster og kære bestyrelse, kære medarbejder og studerende. Herfra skal også have lyget varmt og et hjertigt velkommen til vores halvfemtens-tyvende årsfest. Jeg vil også godt benøtte Leilinden til at byde varmt velkommen til vores uddannelses- og forskningsminister, Tommy Alers. Vi sætter stor pris på, at du har valgt at tilbringe dagen sammen med os. Tak for det. Samtidig vil jeg også gerne takke bestyrelsen for et rigtig godt samarbejde i løbet af året. Det har været den fornøjelse. Vi sætter meget stor pris på jeres opbakning og jeres helhjertet indsats for universitetet. Også en stor tak til private og oftenige fonte, vores nære samarbejdspartner i Aarhus Kommune og de medieuske kommuner, regionen, gymnasierne og ikke mindst i erhvervslivet. For at sige det lige ud, vi kan ikke eksistere uden jeres valgifulde bidrag. Endelig en stor og en dybtfølg tak til universitetets ryg grad, de studerende og i medarbejder, hvad enten i er videnskabelige eller teknisk administrativet. Når vi er nødt til, hvor vi er nødt i dag, så er det frem for alt fordi generation efter generation af studerende og medarbejder har ydet en aldeles forbindelig indsats. Det er ja, der er universitetet. Det er godt at være på Aarhus universitet. Det er godt, at vi efterhånden er kommet lidt op i årende, men vi har ikke tænkt os at skru ned for indsatsen tværdemod. Her ved starten af et nyt studieår er der tværdemod skruet helt oppe for entusiasmen, nyskærigheden, at det sprydler af livskraft på universitetet. Det er fantastisk, at kunne fejre en 90-års fødselsdag, hvor fødselæren ikke kun har meget at se tilbage på, men i den grad også har fremtiden for anser. Og det har Aarhus universitet. Men inden jeg kommer for godt i gang, så må jeg heller få det sagt. Den replik, som hører ulysteligt sammen med en hver 90-års fødselsdag. Same procedure as last year, Mads Sofie. Same procedure as every year, James. Og ja, grundlæggende så er alt, som det plejer at være på Aarhus universitet. Vi uddannes stadig årgang efter årgang af unge til det højeste international niveau. Vores forskning og rådkivning er stadig af meget høj kvalitet og international anerkendt. Vi forandrer stadig verden hver eneste dag. Da universitets første 88-studierne startede i 1928, da blev de omtalt som unge fredige pionerer i navis. I år har vi optaget en kendte flere på den nye årgang, men de er stadig unge og de er stadig fredige. Og de opfører sig stadig som pionerer, Gud skal lov. Med en enorm nysgærighed og en uslukklig tørst efter viden, og med en vilje til at gøre en forskel, så forfølger de deres mål og drømme ganske som vi gjorde i min generation. De bærer landens fremtid, men giver vi dem lov. Giver vi dem rent faktisk frihed til at forfølge deres mål og deres drømme. Vi skal måske lige huske på, at de unge faktisk lytter til os og de lytter til den offentlige debat, og det er jo kun godt. Men jo mere vi signalerer, at det kun gælder om at komme hurtigt og produktivt igennem livet, jo mere vi forsøger at presse dem ind på bestemte pladser i samfundens store hamsterjul. Jo dårligere forudsætninger giver vi dem for at være uviden og udvikle den efter tængsamhed og selvstændighed, de skal have for at kommunere i en usikker fremtid. Og fremtiden er usikker, kun et er sikker, det er de unge, der skaber dem. Derfor skal vi værene om de unge pionerer, og det gør vi ved at vise dem til i. Lad dem udforske verden på egen hånd, treffe deres egne valg, gøre deres egne opdagelser, begå deres egne fejl og lære af dem. Lidt spurg og udtryk det det således. En ekspert er en person, som har begået alle de fejl, som er muligt at begå, inden for at begrænse et område. Det glæder mig, at vores minister så tydeligt har udtrykt, at der skal være plads og tid til at begå fejl. Det er et stærkt, men også et helt nødvendigt signal til en ungdom, der føler sig presset af samfundsnormer og krav. Vores minister har også talet varm for et mere fleksibel uddannelssystem, hvor man løbende kan videuddannelse sig i tak med, at ens arbejdsliv udvikler sig. Det vil jeg godt kriter positivt for. Det er vigtigt for vores velstand og for vores sammenhængskraft. Livslang læringen skal ikke kun være et slogand, det skal være en samfundsnorm. Men, og der er det men, før finansministeriet eller andre får gode idéer, så lige advarer mod at tro, at fleksibel uddannelse er det samme som korte uddannelse. Det er det ikke, slet ikke. Femår samlet uddannelse til en kandidatgrad er ikke et minut for langt. Og man kan ikke erstatte en krævene forskningsbaseret uddannelse med korte kursusforløb drysset ud over et arbejdsliv. Fordybelse krav og tid, sammenhængende tid. Det er en illusion at tro, at man kan bevare uddannelsens kvalitet og dimitenternes faglige niveau, hvis man følger den vej. Det kommer Danmark ikke til at stå stærkere af tvert imod. Globaliseringen er en realitet. Den forsvinder ikke ligegyldigt, hvor meget vi skuer indad. Konkurrencen er benhård, og hånden på hjertet vil kun blive hård, og den er international. Vores dimitenter skal kunne konkurrere, samarbejde og overarbejde internationalt. Vi skaber ny viden, og vi deler ny viden. Det fører til ny teknologi, ny medicin, nye arbejdspladser. Det fører til vækst og velfærd. Men det fører også til noget, der er lige så vigtigt, som ikke umiddelbart kan vidtisættes i kroner. Såsom livskladet, kultur, litteratur og demokratisk debat. Helt essentielle elementer for at sikre et sundt, tillidsfuldt og sammenhængende samfund. Det er ikke muligt at måle den fulde værdi af viden. Men det er absolut ingen tvivl om, at universiteterens aftryk på den danske samfundsøkonomie er enormt sadeels betydelig, med væsentlige bidrag fra både forskning, rødgivning og ikke mindst fra uddannelserne. Det kan derfor undre, at uddannelsesområdet i de senere år har været et populært offer, når der skulle findes besparelser på finansloven. Og næste års finanslove, ja, den ser ikke ud til at blive et hak bedre. På dette punkt er der desværre for meget sejnprosidierens lastjere. Nu er det her jo en fæsthale, men det tager nogle gange toppen af festen, når man har en grønt høster med til bords. Som land har vi haft en stolt tradition for fremsynede investeringer i forskning og uddannelse. De har givet os et forspring i forhold til mange andre nationer. Det forspring har Danmark profiteret af igen mange år, men det holder altså ikke evigt. Derfor vil jeg opfordre politikerne til at diskutere de langsigtede visioner for de danske universiteter, og sådan for at undgå misforståelse naturligvis med inddragelse af os. Når I så sidder sammen, og den gode stemning uengåligt bredder sig, kunne I så ikke gå fra visionen til handling, og indgå bredde for de med substantielle langsigtede investeringer i universiteterne. Det er en af de væsentlige driver for landens fremtid. Tiden er kommet til at skrue op, skrue op for både visioner og ambitioner. Nu har vi jo rundt første dag, så jeg vil tilade mig at komme med en kort ønskeliste, blot som en inspiration til diskussionerne. Første anbefalinger til en vision. Danmark skal have universiteter i den absolute international elite. Universiteter, der samarbejder tætter både med at være i stivet og det offentlige. Universiteter, der skaber mange flere nye virksomheder. Det kræver investeringer. Man kan ikke spare sig til verdensklasse. Så kan jeg komme med et par forslag. For øge gradvis de offentlige investeringer i forskning til 1,5 procent af brutonationale produkteret, lyftiserer universiteternes basismyder, myderne til forskningsinfrastrukturer og til Danmarks FRI forskningsfondt. For øge taxameterne til de humanistiske, de samfundsfaglige og bestnetsuddannelserne med mindst 50 procent. Det vil sikre et kvalitetsløft på områder, hvor der i dag er for få forskere per studerende. Drop tanken om at sprede universitetsuddannelse ud i hele landet, det udtønder midlerne og det undergraver kvaliteten. Sist man ikke mindst, viser os tillid og giver os frihed. Ikke den ansvarsløse slags bestemt ikke. Stil kræver til, hvad vi skal lavere, men giver os friheden til selv at fastlægge, hvordan vi gør. Nu er vi i frihed. Forskningsfriheden er en helt afgørende kernevaldi for universitetet. Og et demokratisk samfund har mere end nogen sine brug for forskernes fristemme. Og på Aarhus Universitet er vi fuldt bevidste om det ansvar det indebærer. Vi vil fortsætte være grundige, kritiske og pågående i vores insisterende på frihed, fakta og videnskabelig metode. Og vi vil udlande vores studerende netop i den anden. Det er en del af vores samfundspligt. Det er en del af den akademiske arv, som vi bærer. Den arv har Aarhus Universitet bekendt sig til lige siden grundlæggelsen i 1928. Og i den forbindelse, der finder det naturligt, at sende en særlig tanke til Nobelpristhærer Jens Christianskov, som vi desværre mistede tidligere i år. Jens Christian var om nogen, end i herre de forekæmper for universitetet og for forskningsfriheden. Med intuition, dygtighed og hårdt arbejde, deroppe noget han mere end de fleste af os tør drømmer om. Aarhus Universitet hedder ham senere i år, når vi indvier skovbygningen på den dag, hvor han ville være fyldt 100 år. På den måde sikrer vi, at Jens Christianskov får blivet en del af fortællingen om Aarhus Universitet. Det er en fortælling, der nu spænder over 9 dekader. 90 år, hvor generationer af unge mennesker har forundret sig, fordybet sig og ikke så få har forælsket sig her på campus. Aarhus Universitet er en arbejdsplads, men det er ikke kun et sted, hvor man lever. Det er i høj grad et sted, hvor man lever. Det er et sted med en helt særlig ond og en fortælling, det er et privilegium at være en del af. Det er kort sagt meget svært at være her, uden at tabe sit hjerte fuldstændig til førselaren. Emmerly Dickensson skrev en gang, vi bliver ikke ældre med årene, men vi bliver nyere for hver dag. Sådan er det på Aarhus Universitet. Selvom vi nu har 90 år på bagen, så er vi først lige startet. Og vi er mere livskraftige end nogen sine før. Same procedure as every year. Tak for at mærke som helveden.