 Добрий день, дякую, що ви залишилися слухати нашу дискусію, не зважаючи на відсутність перерви. Сьогодні у нас друга частина дискусії, присвяченією НГО. Якразось, що Ірина Чижинова говорила про важливість громадського сектору, особливо в цій кризовій ситуації надзвичайного стану. І зараз будемо говорити з людьми, які мені відіграли, відіграли і продовжували і продовжують відіграти важливу роль в цьому громадському секторі і культури. І тема нашої дискусії сьогодні буде присвячена роботі зі спільнотами, скультурними спільнотами. І я дуже рада, що мені випала можливість, честь, модерувати саму цю дискусію, тому що я захоплююсь кожним зочастником, кожного зочастниць. І це люди, які відіграли справді дуже важливу роль у формуванні культурних спільнот. І справді в активізації цього громадського сектору культури. І, мабуть, не тільки культури, можна сказати, в ширшому сенсі. Тому я дуже рада вам представити нашу учасність. Це Діана Берг, засновниця платформитів в Мариуполі. Олена Афанасіва, керівниця Центру культурного розвитку Тотем. Віталій Матухно, засновник галерею Ніота Дреш. Для перекладачів це не перекладається назву. Юлія Крівіч, спів-засновниця солідарного будинку культури Соняшник в Варшаві. Я забула ще уточнити локації цих інституцій. Це ось Діана Берцявля, платформотів з Мариуполя. Олена Афанасіва із Херсона. Віталій Матухно із Лисичанський. І Ось Юлія Крівіч із Варшави. Як ви бачите ці географії, викликає широкий спектр емоції сьогодні. Я думаю, буде цікаво поговорити про ці непрості виклики, з якими з'яткнувався кожна з учасниць. Отже, спочатку я хочу надати слово кожній з учасницей, кожного з учасників в дискусії, щоб коротко розповісти про ці ініціативи, про діяльність, хоча би коротко укресити, якщо ви не знаєте, про діяльність цих ініціатив до війни. І про те, як власне ця діяльність змінилася після повномасштабного вторгнення і як чи можливо взагалі продовжувати. Тому що, як я уже сказала, кожна з цих ініціатив, справді дуже сильно бувала пов'язана саме з розбудовою спільноти, дуже часто з розбудовують цієї культурної спільноти з нуля, мені здається. І тепер доступ до цих територій майже неможливо. І цікаво дізнатися, як взагалі чи можливо продовжувати цю роботу зі спільнотами сьогодні, в умовах окупації, міграції, повномасштабного вторгнення, блекауту, і цутності зв'язку і так далі. І я передаю слово спочатку Діані. Я не хочу показати невеличкий фільм на фоні про платформу Тю і розповість детальніші про історію і про сьогоденні. Всім привіт, я попрошу поставити на тлі фільм «Can you please play the sect one?» На тлі буде фільм, який в цю зимку зробила Маша Проніна, «Наша мсткиня» із платформу Тю. Там буде зараз про Маріуполь, про завода Зовсталь і про платформу Тю власне. Мені здається, він особливо дуже круто. Можна навіть вимкнути звук. You can turn the sound a little bit off. Тут немає диалогів. Хочу, щоб ви, поки я розмовляю, подивилися на Маріуполь, який був під час війни, але до вторгнення. Це 21 кінець 21 року. І він дуже про те, що було в Маріуполі, в платформу Ютюб, це також маленька спільнота мабой, в платформу Тю сама по собі як команда. Ми були заснований 16 році, коли я і мої друзі переїхали з Донецьку, з відки ми самі, під час окупації. І в Маріуполі, в місті, яке 20 кілометрів від війни, від фронтлайно ми робили такі, ми займалися промоцію Human Rights and Freedom, тобто прав та свобод людини через культурні, через таку локальний активізм, таку низову культуру і сучасне мистецтво. Я буду коментувати періодично, бо в цьому фільмі маленькому, це Вінборків прогрес, Маша Авторка порівнювала завод Азовсталь, як ви бачите, з платформою Тю власне. Він називається С'якта, це прокульт, що Азовсталь був віддіну з усього міста, відусіль, в той час як платформу Тю можна було побачити тільки, як ти за рок виходиш, тільки, коли ти знаєш, де вона хоче в центрі. Чомусь така рима була, і тепер в цьому є певний символізм. І я саме це поставила на тло, тому що в цьому відео є про нашу важливішу аудиторію, яку в Маріупелі в платформі Тю минулого року для себе перевідкрили. З цих саме підлітки. У нас був проект Art Cluster Ось. Саме під час нього ми достукалися і поняли для себе, вже розуміли, що це насправді найважливіше, це працювати з підлітками та молодь. Я не буду всю історію платформу Тю розповідати, мені здається, в 21-му у нас найважливіше відбулося. І тут ми їх насправді бачимо, бачимо тю, ті, хто були в нас, згадайте степлом, хто не були, то просто ви побачите, як воно виглядає. Дуже складно казати, слово було, чи була, чи був. Тому що я ще, мабуть, відчула, що він вже нема яке міста. Проминулому році ми зібрали величезну спільноту підлітків. Підлітків — це більшого з, як би так сказати, українською underprivileged groups, underprivileged, marginalized, marginalizованих груп з депресивних районів, робочих семей, сімей з не дуже здалими батьками, ви бачите мене, хтось бухав, хтось ватник, извините за таку, прозу життя, і так далі. Ці пільітки, в яких, як би було зрозуміло майбутнє, щоб вони підуть там на завод, бухать і в церковь, ось таке. Тобто таке майбутнє. І ми в платформі ТІУ додавали їм просто поли для можливостей, стати яким будь-яким діжеме, там фільмейкерами, митцями, робили з ними виставки, ми їх зібрали, і це виявилося величезна, талановита, просто спільнота дітей. Дітей ми їх називаємо діти, насправді там від 15 до 20 років. Ось це, наприклад, група продажа їжей, якщо-що. Ну так, я ми тут кожного, це просто трошки про цих дітей, насправді їх да багато більше. І що тут важливого, не те, що там, ой, ми там молодіжну спільноту якось розвиливали, зібрали ком'юніті важливе, те, що після вторгнення нам вдалося евакуюватися, нам це платформі ТІУ, цей нашій команді, ми всі вижили, хтось більше, хтось менше провів в Маріуполі, в облозі, але найважливіше, що нам ось тільки зараз вдалося допомогти всім-тсім піліткам дістатися safe space, тобто, безпечних місць. Давіда вивізли буквально два дні тому, він опинився в нічнім Новгороді в Дідомі, щоб ви понимали. Тобто, всі ці пілітки, майже всі, вони були там жили в таких віддалених райончиках Маріуполя, які закупили раніше і їх звідти людей депортували в, разом сім'ями депортували в РФ. І звідти дуже складно було дістатися потім України чи то Європи. І у нас така була є група по рятунку начолі із Машою Проняну, авторкою фільма із Дінісом Погрібним, вони були менторами нашого горд-кластеру, вони знають кожного і кожну з цих дітей, кожну історію і ось за ці 9 місяців вони вивезли з РФ в Європу чи то в Україну десь 250 підлітків з нашого ком'юніті це дуже про ком'юніті мабуть, так і зараз ми постійно опікуємося десь десятком з них, тому що хтось втратить батьків в когось аутізм, хтось наприклад, транс-підлітки, котрим в РФ чи то хтось там, хомосексуальний в РФ вообще немає ніякого можливості знаходитися буде собою і вони всі нам дуже тепло чути, як вони розповідають що це саме я в себе повірив я вижив в цьому облозі два місяці без світла, без нічого хтось знімали фільм, як Владік Пятін він знімав два місяці в облозі в Меріуполю, коли ще перед окупацію дуже-дуже сільно, у тюже обстілювали наприклад, Владік Пятін він до 30 секунд в день включав свої телефони камеру, аби просто зняти щось, що там відбувається і він цей фільм змонтував, як виїхав зараз в Дубліні ось тут вийшло не зовсім про платформу тю, а про цих дітей давайте не будемо, вони не люблять своєму дітьми, про цих підлітків які дали нам відчути цю спільноту ось все Діана, дуже дякую вражаючи абсолютно історії, мені здається якраз це дуже до теми нашої дискусії, про те, як справді мене просто захоплює і вражає те, яким чиномось культурна інституція стала чи ми набагато більшим, що саме цей грунт і культурно і прив'язки чи я став в результаті тим ядром, який допоміг їх людям пережити якісь жахливі випробування втриматися і в платформатю відіграла цю ролі когось шелтера в такому широкому сенсі слова можна я тут додам, що насправді платформатю як будівля вона також зараз стала шелтером, бо ми віддали ключи коли виїздили сусідам, в которых не було підвалів і це дуже для нас також важливо що в цих підвалах платформатюкувалося сусіди, їхні там домівки розбомбили, вони там ще когось прикистили і зараз там живуть люди це дуже класно, нам тепло це розуміти якби згадувати про те, що ми стали чимось соціально важливими Я ще хотіла тобі задати запитання які теж не хвилюю, що ти вже не в перший раз стекаєшся з досвідом переселенки спочатку ти вихала з Донецька наскільки я пам'ятаю і створила цю платформу Тюв Маріуполя абсолютно з нуля наскільки я знаю і ця спільнота, яка там виникла всі ці культурні процеси, які почали в якийсь момент в Маріуполі бурхливо розвиватися, це все це все було створено для тебе на новому місці, з новими людьми з абсолютно незнайомим середовищем і зараз знову ти змушена переїжджати в інше місце зараз ти в Києві, наскільки я знаю і хотіла тобі спитати про цей досвід досвід подвійної переселенки, чи є у тебе сили натхнення починати заново вибудовувати все з нуля в новому місці, чи ти би все таки хотіла якимось чином підтримувати зв'язки з тими процесами, які ти запустила в Маріуполі, як це можливо де мані яких сил вже лесиво про що ти питаєш ну, насправді чисто, якби суб'єктивно і мені емоційно і ментально було набагато складніше трачати дім другий раз, ніж перший тому що, саме те, що було в Маріуполі я свідомо будувала я збільшов, якби вкладалася після того, як перші так, після окупації Донецька, після того я тікала звідти на тиждень теж на тиждень тікала це вже становиться системою якось так, другий раз було складніше і є складніше але мій той досвід того, що я мала в 14 році, коли починалася ця віна цей досвід мабуть також дав мені змогу допомогти іншим наприклад, я знала, що потрібно коли ти тікаєш, як би думаєш на тиждень, а насправді буде це, вибачте невідомо на коли тому хоч і мені було тяжче і ще є складно і емоційно і ментально це одно ми одразу заснували фонд швидкого реагування бо я знала, що це дуже важливо коли ти виїжджаєш з окупованого місто в облозі волонтери тебе дадуть я не знаю, їжджую перший день прихідську, але потрібно саме кожному щось своє комусь там зуби зробить, буквально бо одної жінки просто місяця в підвалі реально полетіли коротше, то в історі в кожного своєї, тобто треба одразу швидко якісь гроші і ми нам вдалося зібрати, це також про спільноту про те, що у нас була якась певна іміч чи то, ну, авторитет чи то просто довіра європейських насправді інституції в першу чергу та партнерів які нам почали додатити на цей фонд і ми зібрали і віддали одразу, звісно 42 тисячі євро і це такі швидкі маленькі внески для 427 людей, що вижили в облозі, в Маріуполі ось, це так би цей досвід, який мені допоміг зрозуміти потреби з іншого боку щось повертаючи до твоего питання чи є сили щось робити зараз ось, ва, а б ще нема ось, от слово, за все тобто, робити, якось відкривати щось якийсь фізічний простір, десь ще, ну, вибачити, це просто нереально тому, звісно, що ми вкладаємося, ми як команда наша вкладається не більшого в то, в те, що ось в нас є зараз ми перейшли десь в онлайн, але ми працюємо зі спільнотою ось цих, за більшого якраз підлітків з ді, ну в першу чергу, з Маріуполя і цей подвійний досвід подвійного якби переселення дирелокації він у половини з наших нашої команди, це Імаша і Дініс і Юта, тобто, це люди, які переїхали, насправді, в Маріуполь після того, як туди переїхали я, тобто, всі ж із Донецько Київ, Львів, Одеса і цьо чито Європа дуже дивно було чомусь всім, а чому ти переїхала з Донецькою в Маріуполь ось, потім мені здається, що це класне таке, де створення спільноти, що люди почали туди їхати і ми тепер все одно разом хоча ми так наш також розмазало по всьому світу це така ж тоже історія, тобто, знаєш, подивитися на нашу спільноту вона якби зріз Маріупольської спільноти взагалі хтось в Україні, хтось в Європі і ну коротше бачиш мене з твого питання все, коли сюводить, тому що я не хочу говорити про те, що сіл нема щось робить, але спільноту підтримуємо ось третій раз, я вже точно не витримаю якщо чесно я кондяна, вибач, якщо питання виболезнато проблематичним я хочу далі передати слово Олені Афанасіві і послухати історії про Центр культурного грозвитку Тотем і про Харсон, ну я сподіваюся всі за нас раділи і пили, 11 листопада, всі раділи більше дякую дякую від нас усіх о, так от від нас усіх насправді Тотем Тотем працює стільки, скільки я не знаю, Гео не живуть з 96 року працювали в Харсоні як ініціативна група, власне створилися з 99 працюємо як громадська організація і власне потреба була саме створювати спільноту і займатися тим, що приносити в Харсон сучасну культуру бо скажімо чесно, це культурна провінція і сучасною культури там не було і зараз було дуже мало, але якщо тобі чогось не вистачає то бери на себе відповідальність і роби то собі сам що ми почали власне робити і от за ці всі роки ми побудували дуже класну культурну спільноту я завжди казала, якщо ви приїжджаєте в Харсон і потрапляєте, до нас ви його полюбите от реально, бо Харсон це були люди це була не архітектура це було, ну трохи плавніка вони і те, що ви про Харсон знаєте але Харсон це були люди яких ми побачили зараз от власне, ми у ці тисячі людей які зараз орки не можуть повірити а наш колаборант Колишній Маерсаль докаже, що то все актори яких завезли з Миколаївського театру у ці тисячі театрал у нас такий ми побудували цю спільноту яка нам дозволяла робити абсолютно неймовірні культурні проекти бо у нас були і сайт фікперфоманси абсолютно європейського рівня це дало нам можливість будувати якісь візуальні програми ми два останні роки перед війною тією хостили у себе гогольфіст масштабний і робили локальну візуальну програму ну фактично ми могли абсолютно все і це була не така бульбашка а це була така розширена спільнота тобто то тем був такою платформою на якій можна було робити все і знайти будь-які зв'язки для будь-якого культурного проєкту ми створили з партнерами в Харсоні Урбан-Сад це ревіталізований арт-простір на території колишнього заводу і зараз хто згадує Харсон завжди згадують Урбан-Сад короче люди у нас все було і нам вони точно не були потрібні і не треба було нас рятувати півтора місяці після 24 лютого то був шок і то було абсолютно тиша навіть в середини нашої мережі ми дійсно не знали про що говорити як говорити але через два місяці коли трохи оговталися, ну я з моєю командою ще з нашими партнерами ми виїхали щоб ви розуміли 24 лютого коли почули вибухи на Антонівському мосту бо ми собі на підвал напрацювали вже давно для іноземних партнерів інформація що зараз в Харсоні відкриваються у ці катівні і їхня кількість катівень в Харсоні для проукраїнських активістів зараз просто зашкалює вона більша ніж було в київській області в Харківській області проукраїнське ловилося все абсолютно, навіть підліки де рюкзаку мали жовто блокитну стрічку теж сиділи на підвалі тобто для нас це було питання виживання і от через два місяці ми зрозуміли що ну а як ми безпільноти от хто ми насправді і ми почали збиратися в зумі з першим питанням TD і TD було перше питання якщо ти бачиш людину, то видно, що вона жива і це було важливо реєстр то як культурною спадщини у то реєстр власної спільноти чи вона є і де ти і так ми зрозуміли що люди виїжджають хтось через Крим хтось через Запоріжжя і Кривий ріг але почали художники виїжджати скажу, що зараз майже в усіх країнах навіть у Гренландії художників з Харсона і власне з тих зумів ми не звикли просто збиратися і говорити спочатку був такий месед що давайте просто поговоримо про те, де ми і як ми щоб зрозуміти нашу цю спільноту але а що воно не тицяється о з тих наших зумів досить швидко утворилася виставка виставка, яку ми назвали Херсон Inside Тому що як не дивно у нас залишилися Херсонці в Херсонії і це була наша місця їх підтримувати і багато хто не поїхав свідомо і були інтерв'ю на центральних каналах ясно що зі зміними іменами і закритими обличчями казали, що Херсон це Україна, ми всі про це знаємо і кажемо, але якщо всі поїдуть і там не залишиться жодного українця, то як ми то скажемо тому ми залишаємося і ми створили у таку виставку Херсон Inside яка була по різних містах зараз ми поїдемо от в Київ але то були переважно рефлексії, які допомагали нам проаналізувати і якось усвідомити і прийняти наш досвід як ВПО або досвід життя в окупації дуже багато різних проєктів про те як ми відчуваємо новий простір як ми інтегруємося або як ми підтримуємо один одного що ми взяли з собою було дуже одне просте творче завдання подивіться на свою тривожну валізку і який там є предмет, якого там не мало бути те що шматочок Херсона який ви з собою взяли і от через те ми почали відбудовувати зв'язки з Херсоном тому що поїхав ясно що діти робота треба виживати треба якось влаштовуватися але чи є у тебе зв'язок з тим містом паралельно ми створили але не тільки з Херсонцями а взагалі українською спільнотую яка знала то тем це наразі було 20 авторів, а зараз вже більше ми збирали історії про цивільних українців ця була виставка цей проєкт ЛІФ створений для Європи для того щоб говорити з європейцями про нашу колективну безпеку і про те що кожен з нас ось такі броніки як ми називаємо їх броніки на тілах культурних діячів у тому числі середних багато музикантів багато художників і ми говорили про те що війна фактично як татуювання вже зайшла під нашу шкіру і вона насправді у всьому у кожній дрібниці і через цей проєкт ми продовжуємо говорити з Європою зараз він у празі цей проєкт ну і власне те що я нарешті вона стала останнього тижня це хроніки вишиванки одна наша активістка з Харсона яка залишилася і ми можемо вже називати її ім'я бо нарешті вона виїхала вона була до останнього дня іще кілька тижнів бо приймала фури з гуманітаркою залишалася в Харсонії кожного дня писала хроніки вишиванки вона почала робити вишиванку перемоги ви знаєте що таке от вишиванка згадуєш бажання починаєш робити вишиванку коли вона буде завершена бажання збудеться і ось Інна Мікуцька з 24 лютого почала вишиванку перемоги в Харсонії вона її закінчила почала другу у неї було 4 вишиванки але кожне свій день вона закінчувала тим що немає іншої реальності окрім той в якої ЗСУ нас звільнило і Харсон це Україна і це були реально наші такі хроніки культурного спротиву іноді не видимо бо в останній місяці вже не було можна виходити на вулиці і от я запросила художників наших у цю нашу велику спільноту обрати собі один день з тих хронік і зробити ілюстрацію для того щоб долучитися до Харсона ще раз пережити цей від окупації понад 40 авторів у нас зараз в цих хроніках ми зараз будемо говорити про цей проект, презентувати його як, знаєте, такий дуже практичний кейс який ми вигадали для того щоб відновити зв'язок Харсонців з усіх країн з нашим домом і одна з наших авторок минулого тижня сформулювала класну відповідь а взагалі драматургиня Харсонка сформулювала відповідь на запитання чи ти повернешся вона сказала, що я повернуся в Харсон, якщо там залишиться хоча б одна людина яка буде мене чекати і тепер внімання питання ми як культурні менеджери потенційно можемо перетворитися на таких ждунів які ото сидять і їх ждуть а можемо щось робити і я сьогодні, пані Ірино Міністерство культури, я вам страшенно дякую за те, що ну, по-перше, я перший раз почула визнання того, що робив громадський сектор під час війни я розумію, що таке саме визнання потрібно волонтерам, які на собі багато чого витягували з перших гнів в сфері культури, я ото за 9 місяців від вас першого почула визнання внеску громадських організацій громадського сектору в цей культурний спротив і далі ми маємо це закріплювати я до вас, окремо, підійду про як повертатися на де обкуповані території які мають бути культурні політики бо вчора мені написало наше управління культури на дружу і сказали, Лена, нам потрібні гранти можна сміятися у мене була істерика тому що зараз це не про гроші, ясно що наші деокуповані території вони будуть у фокусі, уваги і за це всім велика подяка але треба не просто туди навалювати гранти треба розробляти політики і треба ми собі це назвали такою дорожньою картою як ми будемо повертатися не просто сидіти, чекати будеш до нами і заманювати а треба робити у цьому місцеву політику на питання, чи є у мене натовсили до конференції я була впевнена, що ні, абсолютно але після того, як таких, як я тут багато я розумію, ну а що будемо прийти Лена, дякую дуже я думаю, ми пізніше поговоримо більш згрунтовно про питання до окупації, бо це було одне з моїх питань до вас але я хотіла тобі ще задати запитання ти сказала, частина художників, за якими ви працювали залишалися в окупованому Херсоні і зараз там я хотіла спитати чи підтримуєш ти зараз з ними зв'язки після де окупації і чи вплинула ця окупація якось на культурну спільноту чи якщо вона там, можна це називати культурною спільноту вони прекрасні залишаються, багато хто після 11 листопада евакуював свої родини але залишилися, бо там коти, собаки і старі батьки але вони залишилися і вони нацилають фотки там, де вони вже в кав'ярнях зі світлом в Херсоні п'ють каву і спілкуються так спільнота залишилася в середині але це насправді завдяки тому, що вони постійно почували підтримку ми і гроші інфандрайзіли і стіпендії придумували що ми тільки не робили і насправді люди там зробили в окупації, не ймовірні арт-проєкти про які я зараз починаю говорити наприклад, один художник зробив те, що назвав Капсу Лачасу він свої роботи створені в окупації а за кожну з таких робіт то би не підвал, а одразу розстріл я вам кажу що ці роботи запакував таку капсулу яка капсула часу яка буде відкрита колись потім але сама капсула вийшла така класна що ми вже думаємо, може не треба її розбивати але вони робили вони робили дуже круті проекти і продовжують це робити і повертаються, наприклад, в Харсонську область повертаються художник режисер, а у нього на це село і у нього в селі на його город прилетів і шмат трактора тому що був вибух він мені нацилає фотки я кажу, я розумію, що це важко а у нього ще й син загинув на фронті в першій місяці я розумію, що це важко але давай, може, спробуємо дуже обережно це пропоную а якось цей досвід запакувати в мистецький проєкт в мистецьку рефлексію і зараз уже стипендія закінчилася який був цей творчий по цій роботі але він продовжує мені нацилати ці матеріали а? інсталяцію зробили прекрасна частина, прекрасного лендарту на городі, який так і не був засіяний в цьому році дякую, дуже хочу передати слово Віталіку Матухно і послухати про гелерею Нія Тедрюш і в якому форматі ви зараз продовжуйте свою роботу як це все починалося доброго дня я є засновником мистецької ініціативи або проєкту, або платформи це взагалі проєкт мутант і я навіть зараз не можу сказати чим він зараз є проте спершу він був створений як експериментальний виставковий просір для молодих митців з Луганської Нейської областей який саме не мав власного простору і ми робили виставки на заброшках чому було так бо взагалі у Луганській області не було жодної галереї одна була лише просто галерея мистець але не можна сказати що вона була галерея сучасних мистець ну коротше я все життя своєю жив якраз у Лосичанську і я так нормально напрацювався з нашими локальними чинушами і міською радою і один момент я зрозумів що я дуже втовився з ними воювати за все і свобода якою мені необхідно для того, щоб робити івенти які я хотів робити у своєму місці якось розвивати спільноту створювати спільноту цього неможливо буде зробити в звичайних інституціях які в нас існують тому якщо я хочу отримати свободу йти у місця, де немає нікого хреба мене взагалі зупинити тобто у місця, де немає нікого, ні плади ні людей тобто заброшки тому у нас все було доволі анархічно я би сказав цей проект був створений якраз без формату без форми я його задумав таким, щоб він був дуже флексібл і не був прив'язаний до жодної локації до жодного міста проте у нього була ця аудиторія саме молодих мінців якраз саму головною цілю для мене було взагалі зрозуміти яка наша локальна артсена чи є у нас взагалі ці молоді-моці які там живуть десь в поїжджу зі мною просто тому що насправді дуже мало і працювали саме з молодю і дуже мало було таких проєктів наприклад саме на молодих мінців від сходу коли до нас насправді дуже багато мінців приїжджали досліджувати там Донбас і ТДІП але ніхто не розумів чи є якась уця який є яка у нас саме спільно тому я вирішив що треба спробувати знайти хто де є і для мене було важливо що я нічого не знав про окуповані території тобто я живу я живу дуже поруч з лінію розмежування ну не прям поруч це кілометрів 20, може 30 але я розумів що за цією межою я не знаю нічого ще відбувається і це дуже дивно тобто ми настільки поруч проти ці окуповані території або так звані ЛДНР звичайно що вони у такій бульбачці я думаю що за 8 років окупації люди які там жили вже забуло що таке українсько взагалі ну у мене є таке апасія насправді ще до цього але все ж таки мені так здавалося новини який я завжди чув про ці території вони завжди були чистовоєнні тематики і через це якщо тобі було цікаво типо всередині відбувається то навряд чи ти цього дізнаєшся і тому я почав копати мені було дуже важливо якраз працювати з митцями з окупованих територій щоб якось об'єднувати також наш регіон хоча б у виставкових імпровізованих просторах які ми створюємо на заброшках на мертвих об'єктах грубкаючи створювати щось відносно жили і так це насправді було дуже важливу частину і зараз навіть я б сказав що ну, зараз лисичанську куповано і зараз взагалі майже вся луганська області купована частину Донецький також не думав, що ми колись будемо знову працювати на заброшках в такому форматі тим паче я навіть не знаю чи змажу повернутися взагалі в лисичанськ, але ну, я сподіваюсь на це навіть коли почалась повномасштабна війна ну, я зрозумів, що всі її виїжджають а так, ми минулого року створили якраз наш перший зін да, це якраз презентацію платформітів дуже радий, що ми хоч так з вами попросювали так, просто ми робили вистав у загалі в різних містах України ми робили виставки у Маріуполі там в лисичанськ, Робіжна, Карматорськ Констіантинівка, Харків, Рівне всі міста в яких ми працювали окрім Рівного, зараз дуже сильно потрібані війною і деякі майже повністю зруйновані, як це в Робіжне ну чи Маріуполь, да тому, зараз коли я думаю, що я буду робити коли повернуся не знаю, що я буду робити але я дуже сподіваю, що взагалі буду куди повертати а ми так, минулого року ми зустріли наш перший зін під названня Тодрюш я просто зрозумів, що я зі своїми виставками там навсюду доїду навсюду є там запрошки і взагалі було би непогано зробити якийсь автономний продукт, який може подорожувати без мене, типо який переміщений в форматуркованого зіну ми його зіном називаємо не збажаємо, що це книги, насправді на майже триста сторінок і який там включає в себе роботи майже 58 слугатсько-наденецької обастей наразі майже весь тираж ну як частини тиражу ми його роздали слава Богу, а частини завершились в Лосичанську я дуже сподіваюсь і у Маріуполі майже весь тираж який був, він був у мене я дуже сподіваюсь що ми на другу його знову після початку повномасштабної війни ну я я вакуявався у Львів ми почали волонтерати якийсь там, появний час я був у такому незрозумівому підвішеному стані і коли я прийшов до тями я зрозумів, що мається відповідальність під спільноту а насправді, досить велика я не можу просто сидіти, склавши руки ну і нити як все погано я якраз дуже багато людей, таких як Діана які стали переселенками переселенцями вже в друге якщо для мене це вперше і в мене були хоч якісь ресурси для того щоб життя своє з нуля почати то я розумію, що це не для всіх було можливо, тим паче для наше спільноту доволі різне там були навіть люди яка взагалі там там був чувак, який із карматорська він втік від своїх батьків які були проросійськими йому там зараз 17 чи щось років чи 16 ну тобто він не може працювати він десь там, десь там живе у когось там і ну коротше таким людям не просто і я навіть це по собі і по своїй команді мог сказати, що вся наша команда кожна члена, що команди наразі є вимушеним пресиленцем хтось вже в друге також тому ми створили також маленький фонд підтримки з дебільшого ми збрали як до неї ще, ну із різних ну небайдужів там небайдужів жителів Європи Америки там, взагалі світу ну і звичайно, що долучило до цього різнього типа міжнародні організації наразі ми десь допомогли там чуть-чуть більше 200 людям ця цифра буде ще рости, бо ми на цим ще працюємо проте, ну коли у нас там є якісь можливості для того, щоб підтримати якусь конкретну суму людей ми відкриваємо прям open call на те на фінансову підтримку, щоб це було хоч мінім якось також ми якось намагались працювати цього року на міжнародний ринок, ну не прям ринок, я би сказав скоріше додати свою частину у популяризацію українського мистецтва і це якраз фотографії з калобарації, якому робили з Геотинститутом у місті Бон насправді думаю, що це наша найбільша виставка, яку я навіть сам не побачив бо вона була це виставка у публічному просторі у 17 найбільших містах Німеччини на цих автобусних зубинках на у метро, ці великі екрани там рандомно кожного дня на процесі 2,5 місяців трансферувалися роботи якраз роботи матьців з нашою спільноту і якраз кіоркот на анонс цього проекту він тривав доволі довго шкода, що тільки я його не побачив і також проект, яким ми почали займатися як нашим сайт-проектом це вже також коли не знаю, я сів і зрозумів, що насправді я ніколи так часто не розмовляв ну, взагалі з нашою спільноту і про війну не заважаючи на те, що ми всі переживаємо вже в друга або з добільшими, працюємо з мицями Лугансько-Донецької областей і ну, тобто, так я люди, які вже в друга стелі переселенцями і взагалі мені зараз 23 роки у 14 році мені було 15 тобто я живу в стані війни 8 років і для мене війна це значна частина мого життя але я один не такий ну, тобто, таких, як я, багато і історія якщо людей також треба збирати я хотів, щоб ці люди були якось почути тим паче, що я дуже часто у Львові чув фразу, що ось коли почалась війна а у мене було питання, це коли 8 років тому типу ми почали збирати якраз ну, сама назва проекту ділиться на ну, як питання, яким ми задавали людям цей проєкт ділиться на 3 частина, тобто, 14 рік, двадцять-другий вісім, це якраз вісім років життя між це фрагмент однієї з історії, яку ми отримали від дівчини з Авдіївки якщо я можу про себе сказати, що для мене, наприклад, були там роки за тисячі, коли я навіть ми там фестивалю робили то для неї, як все почалось так ніколи не закінчивось і історія, які ми отримували, насправді вони дуже різні і вони не є життєстверними щоб сказати про цей нератив на зламності ніколи при нього ми не кажемо у всіх історіях про цю незламність взагалі немає нічого і крігкості немає там, взагалі, якраз про те, що ти всі ці історії читаєш ми зібрали їх 94 люди пишуть там дуже багато смертей, дуже багато там трагедій, руйнації і якраз ця незламність у тому, що люди дійсно з цим живуть продовжують жити, вони не ламаються навіть не зважаючи на те, що у кого сідомо немає вже другого тобто це формат історії люди пишуть так, як було так, як є і це те, що і ми хотіли розповісти якраз їх історії, їхнімі ж словами щоб це не був формат індивію щоб це було плюс-мінус чесно плюс ми також давали їм фінансову підтримку за ці історії щоб писати ці історії, це важко це більше банально, я сам це знаю і тому для мене було плюс-мінус таким чесним типу, чесно що ми будемо їм хочеться це трохи платити допомагати імфінансову живу також наразі ми проводимо як ми робимо наш друг другий зіон, бо взагалі ми для ми для себе визначили ще минулого року, що було б круто робити кожного року такий великий прям зіон книгу яка буде, не знаю, різно наразі, він буде звичайно про повномасштабну війну і дуже складно ну тобто, про повномасштабну війну вже говорити не можна тільки з митцями тому тут вже немає якогось обмеження ми отримали 253 заявки на участь але можемо відіпрацю тільки 60 насправді презентація буде досі скоро у Львові 25 грудня і цей друковий незім буде безкоштовною тому я всім вам, хто тут є спробу його надіслати по-прим'ірнику це якраз приклади з сторінок це ще такий серій дизайна ми ще цим займаємося ну я дуже сподіваю, що ну як, складно сказати, як буду з друком бо зараз через ці відключення світа це дуже затягується і як наш, наприклад, онлайн архів 14.282 ми всі ці історії вони є у українською мовою та англійською ми створимо цього сайт, їх можна всі там мистерами прочитати про те, знову такі через світу все дуже затягується тому, якщо там вам цікаво ознайомити цим архівом це це заробити якраз англійською мовою також ну і думаю, що все Віталік, дуже дякую за свою історію, справді, це дуже цікаво і ти зачіпив, насправді, дуже непросту тему про те, що якщо для частини українського суспільства оцей досвід війни став відчутним, після певномасштабного вторження, величезна частина суспільства для якого це справді досвід, який триває вже 8 років і мені здається, розказати ці історії донести їх зараз надзвичайно важливо для всіх для нас, послухати досвід тих людей які, насправді, живуть вже з цією війною набагато довше і, мабуть, нам є, що у них послухати і я ще хотіла теж запитати я вважаю, що це дуже цінно і дуже важливо те, що ти протягом всієї своєї діяльності з Галерею Ніотодрюш працював сходожниками з непідконтрольних територій сьогодні коротко Ірина Чижинова говорила про те, як це не просто і про те, як в українському суспільстві це не така проста тема ставлення до людей, які живуть на окупованих територіях це одна із тих проблем, з яким нам доведеться працювати в майбутньому і це буде, мабуть, не просто я хотіла тебе спитати, за ким ми викликами ти стикався в роботі з цими ходожниками і чи якщо частина з них після початку певномасштабного вторгнення виїхали яким чи вдається і мітегруватися зараз якось в українській суспільстві насправді із тих химаців, з якими ми працювали виїхали майже всі про те там є у цього взагалі у них так довелося, що, наприклад не у всіх є український паспорт там навіть, якщо люди ну, наприклад чого-ку зараз може бути 17 років це просто тому, що він не встиг отримати український паспорт і зараз в Україну він виїхати, наприклад, не може є у нас такий ну так, у них є, типо, паспорти ДНР вони би хотіли переїхати в Україну створювати паспорт України з нуля, ну там така преседура, ніби ти його втратив це довго це досить непросто це можливо, але це досить важковато тим паче, що контекст, у якому вони жили хто скільки, хтось там може вісім років, хтось виїжджав там ще до початку планомасштабної війни і їх контекст він зовсім інший ну, тобто окупація, у якій вони знаходились, це штука така дуже тягуча і, наприклад, у Донецьку, у 2021 році з'явилась така нормальна мистецька групування, під називою і вони якраз все намагались також робити ну, вони робили виставки різні мистецькі там проекти ну, перше був така виставка-перформанс якраз у Донецьку на якомусь закинутому пароході і вони якраз коли вони це готували, вони сказали, що типо чому вони раніше не працювали там і чому раніше для них це було важко просто через цей банальний страх ти не знаєш, за що це тебе можуть типо приставити, ти не знаєш ну, в окупацій не має громадського сектору там, ну, тобто це всім зрозуміло, так і якісь там, якщо там з'являються якісь там проекти мистецькі або просякість тусовки це, це дуже дуже рідкісні моменти і це люди дійсно роблять прямо на свій страх і риск і це, ну, і це і було якраз однією з дуже таких болісних тем, бо, ну, навіть ми не робили нічого напряму там в окупованих територіях ми просто збирали їх роботи і виставляли там, ну, в Україні проте, навіть у такому форматі роботи вони дуже боялися, що типо, а не побачить лице, типо і з цим було також важко але я симпрусував тому так, що ми просто їх не викремлювали ми не казали, що ось це прям ці з окупації, типо вони там, типо живуть в ДНР і там якісь, типо, окремий куток для них ну, ні для якраз те, чому ми взагалі з ними працювали, це тому що я не хочу жити там у світі, де типо існують ці угульпування ДНР-ЛНР і якщо я їх визною для себе то, ну, поняття, окупації зникає бо з'являються, ну, типо я сам їх визною для себе, це я їх визнавати не хочу і там паче я знав, що, ну, не може буде такого, щоб ви там всі типу прям сепару було ні, звичайно і треба якраз заходити людей, давати, ну, показувати їм що таке Україне де паче, коли вони вісім років там жили зростали у окупації, це зовсім інше тобто концекцій, у якому вони жили і якщо вони там зараз приїщають країни, або їдуть в Україну вже то вони дуже багато чому дивуються, насправді там із Блахміра, наприклад або просто дивуються свободі, наприклад бо дійсно я таке Що дякую, дуже я думаю, справді ця робота з художниками з непідконтрольних територій, це якраз той просто мені за це не оцінений внесок якраз громадського сектору підтримання цих зв'язків з людьми, які залишились на тих територіях це однозвичайно важлива і цінна робота і я хочу передати зараз слово Юлія Ігрівича, трошки з іншого контексту розкаже нам про свою діяльність про середарений дім культури Соняшник, який був заснований у Вершаві вже після повномасштабного вторнення, будь ласка Так, дякую Велика, я хто б перш раз за весь час презентує наш проєкт української мови Я почну з того, що я з Ніпра і Соняшник був заснований теж людьми з України, з Одеси, з Волині з українцями, так званою Діаспорою яка живе в Польщі Якби українськими працівниками культури і польськими працівниками культури які всі були зв'язані якимсь чином з музею сучасного мистецтва в Вершаві І може я почну історію якби з того, як виник з'явився солідарна домкультури Сонечник Соняшник Ну і розповім вам трохи, може з іншого боку, як виглядала ситуація тут в Польщі Після 24 лютого Першитиждень, першитижні після вторгнення Тут відбувалась паніка Тотальна паніка Така просто люди не знали, що робити Я маю на увазі польське суспільство Вони дуже хотіли допомагати Вони дуже хотіли щось зробити І ось цю всю допомогу Ще ви бачили на фотографіях на телебаченні яка відбувалась тут в Польщі Вона передусім шла від низових ініціатив від людей, не від держави Я хочу це підкресити Тут, в Замку Яздовській що та допомога була від людей І так само допомога, так само музей з частного мистецтва хотів включити По-перше, почнуся того, що місце в якому ми перебуваємо це офіс музей з частного мистецтва який розташовані в центрі біля залізничного, центрального залізничного вокзалу Ви бачите на фото, ми тут три прапори Польський, український прапор біженців міжнародний прапор біженців і біженок І на третій день, мені здається вторгнення ми в такому повному шоці прийшли до музею робити банери і транспаранти на протест під амбасадою під посольством РФ в Форшаві і з того моменту ми там залишились ми просто окупували будинок музею нам в цьому допомогли куратори музею і якби така головне крю Соняшник, це Сибастін Чихоцький головний куратор музею з частного мистецтва, Наталія Шелєвич кураторка, Кая Куштра графік дизайнер Марія Рибурія Тарас Хембік, який раніше ми залишали музею і творили групу близькість і працювали з мігрантами українськими мігрантами в Польщі і я художниця, активістка докаторка і від того часу ми залишились в музеї і почали різного роду акції від збирання ліків хоманітарної допомоги досить швидко ми здобули контакти до різних лікарів в країні і налагодили транспорт який виходив у нас почти щотижня з ліками і ми створили таку спільну кухню яка вже згадувала місце розпороження Соняшника центральний вокзал перше тижні, перше тижні вже почали з'являтися там люди пізніше це більше і більше тих людей і як вони бачили, люди нас приходили тому що вони просто бачили ці банери вони просто бачили ці прапори і облукаючи центром від різничного вокзалу, вони просто входили до нас і шукали так званого safe space якби цей safe space ми хотіли створити як для себе так і для інших і спільне готування спільне роблення речей було дуже важливим елементом яке створило власне наше ком'юніті я просто хочу сказати про них додку, але ми робили передусім канапки сенгричі, які ми транспортували до різних точок Варшави, де приїжджали біженці, проселенці з України і у нас були настільки налагоджений транспорт всі тусовки, всі бабли польської культури знали, що відбувається в музей і всі долучалися кожного дня з'являлися новий художник люди, дизайнери всі отували канапки і за перший місяць ми зробили 30 тисяч канапок так, це такий анегдот але теж якби як я згадую цей час і розумію цю цифру то я розумію, що роблення канапок, це був якби треба щось робити або щось зробити і ми зробимо це і досить швидко, якби ми зрозуміли що ми залишаємось там що ми будемо створювати як я сказала Safe Space і цю ініціативу і досить швидко це може важливо сказати що досить швидко або нам слабо допомагати різні структури і різні люди і наприклад, це дуже така цікава річ що художники, які співпрацювали раніше з музем з часу на місцець та в Варшаві почали просто там писати до музею і пропонувати гроші щоб допомогти якось і наприклад Тільманс вислав нам гроші Тільманс Волькан Тільманс Волькан вислав нам гроші на нашу діяльність музеї і як від початку це були я вже сказала, що це були такі досить швидкі спонтанічні рівень допомоги, то пізніше ми почали розуміти що ця допомога і це досніць змінюється і якщо на початку привітання чи створення якогось місця де можуть прийти люди, які переїхали, утікали з України то пізніше ми зрозуміли, що ті люди, наприклад, вже тут залишаються і їм потрібні документи і у нас прийшли фотографи наші друзі і сказали що вони можуть допомогти і будуть робити у них є ресурс і вони будуть робити безплатні фото на документи щоб отримати пасель, тобі треба якби фотографія і створили теж ксеропункт для людей, які власне там робили фото одразу ксерили ці заявки на тимчасове перебування в Польщі і ми почали теж культурну програму досить швидко від якоїсь такої першої допомоги до таких спільних заходів, наприклад, тут і мами створювання великодня православного тому що в цьому року в цьому року була тиждень різниці і ось разом з художниками, художницями ми створили такий спільний стіл їжу нам приготували теж біженців чечні, які тут створюють свій колектив, вже багато років де вони готують і створюють такий малий бізнес і ми з ним теж співпрацюємо цю стінку, нашу відому стінку, яка стала візиткою Соняшника зробили діти тих матерій, тих жінок які приходили до нас ми робили варштати варкшопи для дітей і діти малювари рисували ці Соняшники і пізніше помістили на інсталяцію пізновської, такої відомої польської художниці яка дуже рада що ця її інсталяція змінилася і стала забдейтувана на сьогоднішній день пізніше ми почали запрошувати а, це дуже важливо, що ми якби Польша Варшава теж від початку війни ми розуміємо що є таким пунктом що багато людей їде через Польшу тому ми, наші зв'язки з культурним середовищем скультурної спільноту української, ми просто затримували когось і говорили зроби щось у нас і власне так у нас була а Лівтіна Кахідзе це Марія Вороційліна яка до Насхамбругу приїхала робила теж варкшопи була у нас теж я зробила невелику тут презентацію а тому що мені сказали ще 5 слайдів максимально але в піти слайдах діяльність Соняшника дуже важко показати і я хотіла ж сказати в рамках якби тут зрозуміння того ким ми тут в Польщі зараз хто ми такі в Польщі я перший раз взагалі в житті зрозуміла, ще раніше тут була мігранткою моя ідентичність була зв'язана з ідентичністю української мігрантки в Польщі то від початку повномасштабного я почуваю що та ідентичність якби змінилась в сторону такого медіатора такого посередника між якби українською культурною культурним середовищем і польським це дуже важлива річ я зрозуміла недавно і мені здається що це впливає зараз на польську культуру і нас звісно запрошують тому що український голос мусить бути всюди зараз в Польщі і це дуже така цікава річ і ще з нашої діяльності ми цілі час збираємо гроші якби ви думуємо різні способи як їх збирати від початку це були різні жуткі пель фондрайзінги і так далі пізніше ми почали робити різні гаджети і за останній наш мерч був з Дремленці Дікейт і є ось, а тут наша подруга Макда Муравік яка теж допомагала і допомагала раніше вона стояла на вокзалі і допомагала, як волонтер з біжанцями а зараз вона їздить до України щомісяць і перевозить гуманітарну допомогу до Запорожжя чи Дніпра чи до Києва і ось вона, як волонтер зустрічся те з урсулою де вона запитала нас що вона може зробити для нас і ми дали їй футболку і вона зробила така вот фотка наша реклама, скажімо так а є ще дуже важлива річ це Соняк Дайджас який теж є такою сестрою Соняшника і я повернусь знову до історії перших днів в перший тиждень у нас Соняшнику була зорганізована така велика зустріч для польських діячів культури тому що якби всі потребували ці зустріч щоб зрозуміти і розмовляти що робити, як можуть допомогти і приїхала більше 2200 людей з різних куточків в Польщі художників, кураторів, діячів культури які просто сіли за спільним з нами столом що нам потрібно, що потрібно Україні і на цій зустрічі ми розбились на різні 5 груп і одна з груп в тоді ще не було слово висплейнік, але вже розуміли щось відбувається не так, щось нам тут не не пасує і була з нас груп допомоги, безпосередні одна з груп була названа контрпропаганда із її групи виникла в цих сонях дайджест які сказали, що роблять його люди з України, з Польщі, але з різних куточків, з різних країн Європи і це така платформа такий веб-сайт, де ми поширюємо українські голоси, український пункт бачення і поширюємо українське мистецтво і це все і це все дякую дякую, дуже Юлі я думаю, цікава конструкція нашої сьогоднішньої панели цікавий випадок коли ось попередні три історії були про те, як спільноти, яка виникла до вколо культурно-мистецької діяльності яка з культурно-спільноти перетворилася з початком повномасштабного вторжнення спільноту взаємо допомоги і взаємо підтримки а у вашому випадку швидше навпаки і ви почали свою діяльність як safe space з цієї ідеї бажання допомагати біженцям переселенцям і в результаті цього утворилася певна культурна культурно-мистецька спільнота і я хотіла тебе задати такі запитання чи правильна моє враження, чи можна називати чи можна вживати слово спільнота в цьому випадку, тому що це спочатку були люди, об'єднані швидше якими спотребами нагальними чи справді вдалося вам сформувати з них якщо так, то яка роль мистецтва в формуванні цієї спільноти? Так, розвісно що якби предусім як я вже сказала, якби цей спейс був створений для того тому що була потреба бути разом була потреба створення такі спільноти люди, які до нас приходили від початку і приходять зараз не всі залишилися в Польщі, це важливо підкресити, що багато людей як виїздили на початку і приходили до нас вже їх немає в Польщі, вони там приходили далі або повернувось до України але такий такий криф, такий головний скілєт наш він складається десь більш менш 20-30 людей які до нас завжди приходять і ці люди, це не тільки українські біженці біженки, це теж з Польщі люди з Артусовки це люди з інших країн, які теж живуть в Польщі це дуже важливо підкресити, тому що думаєте чи про якісь там майбутнє нашу ініціативу і думаємо, що це має бути спейс теж для різних людей, тому що якби наш контекст інше ми в Польщі і ми в просторі, де теж є інші біженці з інших країн тому це такий важливий елемент, який ми хочемо теж десь поєднати з контекстом українським якби звісно, що українських мігрантів, взагалі українців і українок в Польщі набагато більше якби перед війною, перед вторгненням офіціально мільйон 400 офіціальні, це без без людей з таких так званих сезонних мігрантів зараз налічуються офіціальні знову ця цифра більш-менш приїхало і залишилось 3 мільйони тому ви можете собі уявити 1 мільйон 400 плюс 3 це 10% польського суспільства якби звісно це такі цифри, які не можна зараз сказати напевно, знову тому що люди приїжджають чи йдуть далі приїхало через Польщі набагато більше, ніж 3 мільйони але зареєструвалося і десь залишилось три з чимось тому, звісно, ми будемо і ми керуємося на українську спільноту тут але теж, наприклад, наші заходи, наші лекції наші вирокшопи англійською мовою тому що, якби ми хочемо передусім поєднати польською українську спільноту але теж інших людей, який і англійська є такою спільною мовою і передусім, відповідаючи на твоє питання вже на кінець це про спільноту і якщо нам говорять, хто соняшник, ми говоримо це передусім люди, які йдуть до нас приходи навіть нашу логу було зроблено дівчиною, яка приїхала з НІПРА з мамою і мальвала соняшник і це стало нашим логом Дякую Продовжуючи розмову про спільноту хотіла задати вам всім запитання про зв'язок спільноту і місце тому що кожному з випадків, які ми сьогодні обговорювали, справді всі ці культурні спільноти були дуже сильно привязані до конкретних місць Маріуполь чи Херсон чи Лисичанськ чи в цю даному випадку це конкретне місце в Варшаві навколо якого групуються люди Моє питання звичай так, чи можлива спільнота без прив'язки до місця і що тоді цього спільноту має об'єднувати і чи можливий зв'язок з місцем без можливості фізичного доступу до нього Тоді я відповім я приїхала сюди, три дні тому в Варшаву на цю самблею Я просто відчула щось таке приголомшливе коли я побачила всіх вас коли я побачила українських митців, кураторів і друзів з усієї України тих, де хто поїхали в цьому році і в мене як не можемо віддірватися ці три дні, днями, вечерами і ночами, збираємося і розмовляємо і я зрозуміла наскільки це важливо бути фізично поруч і це такий приклад зв'язку який про Маріуполь дуже складно казати в Маріуполі це Маріуполь знищено і тільки зараз я особисто починаю розуміти рефлексувати, відчувати переживати це втрати цього цього фізичного місця це дуже дивно дуже дивне відчуття коли я тільки розумію як фізика, яка була важна і фізичний простір або ми якби, мені здається, розмазані весь Маріуполь розмазаний по світу ніде не має якоїсь концентрації і точки тяжіння ну те таке суто емоційне відчуття це дуже складно але тим не менше бачите, якось у нас тепер в телеграм-чатах в Інстаграмі зберігається, ми робимо цю точку тяжіння ми робимо те на вкруги чогось будувати хоча б так в голові цю спільно, бо вона є просто хочеться ми звикли поставити фізичну точку вона може бусть маленька локація яка по-тформитю може бути це місто і нам всім буде треба це, якби, навчитися цьому і тут, до речного, сказати про що ми зараз по-тформитю якраз саме збираємо ми збираємо спогади про Маріуполь за часів війни 14 якусь і ти теж робиш Віталік до 14-22 і хочемо це зробити онлайн якби музей з погодів щоб він також був, якби, окреслював ті те, що в нас асоціюються з Маріуполем, чим він був бо він, ну, треба зрозуміти що його не буде такого як він був ці 8 років що я там, наприклад, жила ось проєтми Маріуполь скоро буде релізну то скоро буде і ось мені здається, що такі онлайн-штуки вони можуть поки що замінити відсутність фізичного простору ну, це, я кажу, саме про Маріуполь у нашому випадку все трохи спеціфічніше в плані, що у нас тий не було цього простору ми просто захоплювали, сквотували типо різні заброшки наша саме, якщо казати яка там, я би сказав аудиторія, аудиторія якраз яка ходила на нашу виставку була також досить спеціфічна і наразі, я би сказав що, ну, у Львові ми зібрали якраз частину там нашої старої тисовки ну, да, я би сказав що якраз там діаспорт, адонбасят, але у нас не не те, щоб не те, щоб ну, тобто наш проєт таким, що у нас не було ну, тобто наша спільнота була здебільшого, як типу в онлайні і там я навіть не зі всіма фізично, ну, типу, навіть бачився з людьми від яких ми роботи брали потім виставляли, тобто бачив, якщо люди там які жили в окупації просто, якщо казати там, взагалі, за Донбасто хтось там живе, хтось поїхав тобто все було дуже досить так важко і для мене, ну з ця спільнота і жила як без там простору, так і живе зараз про те вони досить цільно активізувались, насправді ну, тобто для мене було саме важливо якось всіх там перезнайомити або, ну, в сенсі в якому сенсі іноді доводилось доводити, ну, типо доводити існування до яких людей хмеців з окупації тому, ну зараз я бачив, що вони просто співпрацюють якось разом в інших проєктах непов'язних зі Гарелею і це мене, ну, просто радує вот і все я думаю, що, ну, це те, що я і хотів і я думаю, ну, взагалі для Гарелеї саме для цього фімерного проекту, там переїзд улювів не складним, бо втрачати так багато чого було ну, заброшки втрачати, окей ну, да, ми втратили там частину нашого тиражузіною і, ну, цього можна там передрукувати ну, мені саме було важко переїжджати, як людині, типо просто я і так був план на те, щоб проїхати у Львів цього року ну, просто не так і не жити там, звичайно, що я, ну, для мене завжди було саме важливо жити, типо, там, Лосичанську, займати саме, ну, типо займатися тим, щоб у нас щось локально будовилось, росло, там працювати з нашою аудиторією ну, наразі ми цим намагаємось займатися якось вже у Львові, бо, ну, є ця, типо там, наше тусогурка, да ну, якось так У мене немає питань відповіді на це запитання з одного боку Харсон – це новий тренд і як ми можемо говорити про Харсонську спільноту без Харсона без цього тренду З другого боку ми розуміємо, що і тут два дні ми попередньо обговорювали, що для Харсону відкривається таке вікном можливостей і він власне може зараз стати центром тяжіння З третього боку знайучи реальну ситуацію це, поки що, не точка тяжіння, а такий знак питання тяжіння Тому що, ну дуже багато питань і спостерігаючи за цим процесом, будучи в середині цього процесу комунікації зі спільнотою 9 місяців я вже навіть запросила психологу, незалежного модератора, який би слідкував за нашою груповою динамікою Тому що, проговорювали вже те навіть до повіді пані Ярини, було, що там еміграція, окупація ті поїхали, ті залишилися На перших етапах була реально хвиля страшеного хейту між тими, хто залишився в окупації і тим, хто поїхав ти на скинув їжджай з собі ти залишився, ти колоборант ну тобто навіть, і ото навіть в середині, то було хвилями іноді воно трохи згасало поки люди не починали постіть, як це у нас називається Батальйон Монакова у нас це називається ото таке було і в культурі і коли я зараз робила виставку в Одесі коли музейники розповідали як вони після роботи ходють вони створили таке приміщення де сітки плетуть маскувальні вже 8 місяців це музейники і наскільки їм дивно і болісно від своїх колег, які поїхали бачити фотографії прекрасного моря, закати пікніки і у те все тобто навіть в середині і професійної спільноти яка раніше працювала разом я відфрендила особисто багато я вам чесно скажу як тільки побачила фотом ця на острові в Греції і з коментарями ми поїхали, бо ми хочемо бути далеко від того контексту і не хочемо щоб взагалі у нас війна потрапляла в наші інформаційні поли художник має бути на зв'язку з прекрасним але я навіть потім мала з собою працювати для того, щоб зрозуміти де о там знаєте, межа свободи ну то право людини, насправді робити свій вибір і так само, але є моє право робити вибір з ким далі працювати, з ким ні і тобто ну це дуже складний процес і він досі дінамічний і робити зараз центр тяжіння можливо доведеться не з тією спільнотою, яка була подивившись на нашу групову дінаміку психолог сказав, що вам треба цю бульбашку розширювати і насправді за останні кілька після 11 листопада я отримала численні запити від провідних культурних інституцій від митців-хедлайнерів що ми хочемо приїхати в Харсон ми хочемо щось там зробити чи якось презентувати Харсон через мистецтво назовні і це теж для мене дуже складне питання по-перше я боюся за їхні життя бо у нас там приліоти постійним у нас там просто реально вчора прилетіло на Харсонський художній музей ну а що ми кажемо, там роблять Другий Маріуполь дай боже, щоб у них це не вдалося але це навіть такова історія це ще й про те що все ж таки я чесно боюся спекуляції на цьому трензі розумієте ми маємо зараз працювати з глибокими процесами а не оте поверхневе у тут грант, у тут виставочка, у тут все і вчора була для мене дуже важлива дискусія про час бо для мене страшно те, що не мають у часу про це подумати от ці три дні були можливістью про це подумати так все страшенно швидко що на глибокі процеси не залишається а тільки глибокі процеси можуть відновити цю спільноту і не просто точка ті жіння всі поїхали а зробити щось таке, щоб туди хотілося повернутися і це для мене теж питання бо для мене зараз повертатися в Харсон це повертатися на іншу війну розумієте, от з цими викликами які ми маємо в культурній політиці і взагалі в ситуації дякую, Юля про місце я дуже коротко скажу тому що в нашому випадку мені здається, що місце є ключовим тому що простір дає великі можливості і простір в центрі як його можна використати як галерею можна використати місце сподкань зустрічей і, якщо, наприклад, влітку кожен з нас теж є зангажований інші і теж ініціативу зв'язані з Україною допомогою Україні наприклад, влітку вважали в парку виробили імпрези витільки і зараз, наприклад, коли неможливо робити це на відкритому повітрі ми знову повертаємося до Соняшника на панську 3 і робимо це там і мені здається, що наразі ресурс, який ми дістаємо від отримуємо отримуємо від музею він дуже теж ключовий тут для музею це ініціатива і відповідь на питання, як інституція культури може існувати в часі такі temporary crisis це значить, якби як ми війшли до музею, він був пустий, то не всі до офісів він був пустий, тому що був COVID якби війшли з віною туди і там залишились я думаю, що для музеї цей проект дуже важливий, тому що це взагалі такий проект, ми думаємо не то що тимчасово він буде просто привати я маю у вас на війну, але кризу і розуміючи ще додаткову вартість кризи в інституціях культури в Польщі яка зараз відбувається це іще одна в виянтковості в виянтковості який наш проект має в цьому контексті дякую, дуже і я ще хотіла на сам кінець, у нас є трошки часу все-таки Олена зачепила питання вже майбутньої реінтеграції звісно мабуть, можливо, її зарано ще про це говорити але все ж таки хочеться якось закінити якесь якір збажане майбутнє і спробувати спробувати уявити все-таки сшивання назад тих розривів, які зараз виникають в українському суспільстві на українській території і Олена вже окресла якийсь ряд викликів, які уже сьогодні стають очевидними в заску з потребами майбутньої реінтеграції де окупованих територій хотіла вас запитати дуже коротко, можливо, ви бачите в силу якогось навіть попереднього досвіду роботи на прифронтових територіях вже роботи з проблематичними якимися зв'язками які були розірвані в продовж восьми років війни чи бачите ви для себе якісь сценарії якісь рецепти, яким чином можна буде відновити ось цю тканину українського суспільса в супереч тих глибоким шрамам і розривами, які зараз виникають і продовжують поглиблювати Я про це думала з 14 року звісно якби повернемо Донецьке-Вуганське Крим і це здавалося чимось дуже-дуже складним і, знаєш, зараз на диво здається, це більш можливим ніж коли я там 5 років про це роздумувала тому що зараз, по-перше вся Україна однаково переживає цей біль травму і цю вторнення і цей біль за нашу землю скривав, і в нас якщо там 5-3 роки тому здавалося, що Донбас, ой, ну Донбас, я називаю так як всі звикли там щось трвориться страшне, а от Україна процвітає то зараз, якби трохи урівняно, так, тобто страшне всюдить в цьому сенсі мені, ну, я маю надію що це буде якби більш простіше, без боли, без болезня на штолі ось і в мене, взагалі, якщо раніше в мене було така фантомний біль, фантомне місто було Донецько я завжди про нього якось там снився він мені там щось воно мені здавалося, щось там маривалося, то зараз мене таких два ось, виявалося що можна вмістити якби, да в себе декілька фантомних тройнованих там домівок міст і насправді, я просто завжди себе, якщо раніше було як я приїду в Донецько, я буду перша бо я ж в Маріуполі живу, це буде класно я поїду на танку, там ситім з прапором, то тепер а... бо я ж ближче всіх живу як ми повернемо до Донецько це тоді здавалося, якби повернемо до Донецько ну блин, будемо реалістами, друзі ну типо, так казалось може ніколи а тепер я то щодко знаю, що ми повернемо ЗСУ поверне, Україна з партнерами повернемо і Донецько, і Маріуполь в мене тепер, я думаю а куди ж мені першої тоді їхати або тоді це проблема в мене така ділема куди мені, бо дом і там, і там ось, ну насправді, звісно, що перший буде той, хто перший буде звільнено мені здається, що Маріуполь трохи дальше з не ходиться ось, так що да, і звісно, що я тут оминаю найголовніше це люди як ми будемо репрацювати з людьми, це найголовніше і я, мені здається, що по Керсону ми дуже класно побачили як чекали на Україну якщо чесно, в Донецьку і в Луганську їх також дуже багато людей, які так же чекають на Україну, це правда і ось побачимо, буде класно все, главное, що рентегруємо або декупувати і я насправді, згадуючи, там 14 рік коли до нас там прям понаїхало, типо, різних меців, різних, там, проєктів культурних місій грантів я думаю, що буде щось схоже я думаю, що буде дуже схоже бо тоді ніхто не розумів, що така ну, типо, що така Донбаса всі, там, їхали дивитись той самий Донбас і тоді, там, що така віна ти повсі їхали дивитись там познавати, що така віна зараз вже нікому пояснювати не треба, на жаль але відкривати якраз, ну, якщо казати території, які були в окупації 8 років то нам всім треба буде якраз знову відкривати для себе з нуля там, то есть, там, і Донецьк, Луганськ Крим ну, треба бути його також, щоб вчати все по-нову бо я, насправді, був у Луганському можливо тільки у дитинстві всього раз я навіть не пам'ятаю яким бігляда і, ну, тобто мені трохи з цим простіше у якомусь сенсі, бо я, ну, хоч якось нащупував ці типу точки соприкосновені ну, бо ми працювали якраз ми цями закупацію і, ну, я якраз себе по троху починаю готувати до того, що так, ми будемо просювати там, у цих територіях, ми будемо їх досліджувати ну, як я навіть, ну, як просто як людина буде там подорожувати всім цими тіп, містами по-снежною там тут сніжено там вже з назвами дуже все дивно тому так я цього прям дуже чекаю, але з іншого боку щого казати про дуже складно казати про міста, який ну, який зараз уройновані незрозуміло, наприклад, чи буде мені куди поверитись до дому я знаю, що там Русака і тільки облізали і обнесли мою хату але, типа так там, вроде все, ок, пам'ємо я там тому цим складно, я думаю, що складно буде у будь-якому випадку і до цього треба такого ж готувати, що кінець повномасштабної війни це, ну так, відкриття нової, насправді проте на різних фронтах, але через те, що якраз ці території, які були окуповані 8 років, вони, ну, і вони надто близько до РФ і працювати з ними, як на мене, це екзенсенціально важливе взагалі бо ми не маємо допускати будь-яких проросійських насцях, ми маємо екстримувати, і з цими територіями треба буде дуже довго працювати і я думаю, що навіть у правовому якомусь формація, коли ви не поверниться, там буде такий обмежений правовий стрій, скрізь за все, і я не думаю, що там буде лагедна українізація, вона просто прийде у так, і міріті сетім, але це, ну, так як воно є, але типо цим треба також працювати і як на мене це будуть якраз дуже важливі, типо території якщо закрити очі то, ну, буде халепа приємно не було Дякую, колеги, бо, перше, походжу з Діаною повертаємося до питання про зрощення у цей культурної тканини, да, в Україні Походжу з Діаною, що то вже за нас фактично війна зробила, вже є таке спільна така канвайн, якому не треба пояснювати, що таке бути українцям і теж мені тривернула те, що каже Віталій ой, боюся я того військового туризму розумієте, туризм місцями бойових дій в мене викликає диссонанс я думала тільки в мене, але потім побачила один з проєктів, який я вперше побачила у Львові а зараз він є в тут, у Яздовському замку на виставці там, де фотографії подані і концепція прописана дуже добре про те, що тут таке є туризм по місцях бойових дій спочатку нас ми це бачили, коли всі міноземні гості їдуть дивитися на Бучу, на Гостомель то було політично важливо але треба щоб то не перетворювалося на те, що я погоджуюсь те, що було з 14 року взяли грант, ми ці приїхали, щось таке поробили і це в комуніті від того нічого не отримало і таке було зараз отримати грант на Бучу для Харсона буде абсолютно непроблемно мені більше інфонує тримати в голові те, що треба думати про зрощення цієї тканини, дати собі час на те, щоб про це подумати хоч трохи можливо, гранти мають зараз ми на процес відомлення, планування якогось аналізу на який у нас абсолютно не було часу бо я ж кажу, простий приклад у нас вкрали потімки на в Харсоні пам'ятник я сказала, люди дякую, бо я знаю історію того всього пам'ятника як він ставився, що потім замість нього був Карл Маркс і то, що потім різний бюстік потім більший, потім менший зріз, потім без голови, потім тільки ноги стояли але люди був період коли стояв голий постамент і на ньому нічого не було є фотки з того періоду і то для мене був найкращий період коли вільний постамент і люди самі залазили і самі на ньому фотографувалися і то для мене був реальний пам'ятник можливості демократії щойно мій найбільший острах але найбільший мотиватор повернутися от не допустити, щоб туди знову щось втулили в вашій версії що там буде Козачок не думаюю а от щось Козацьке поставлять я не проти але в іншому місці тут би я залишила цей порожній постамент І поряд розказана історія того, що було. І трохи подумати, розумієте. І оцю, просто якщо це робити розумно, то оця культурна тканина, вона буде дуже органічною. І, вибачте, за це слово сучасною. Бо для мене зараз є таке особисто, резонує мені не дуже. Дуже багато зараз виставок, бо всі хочуть через мистецтво говорити про українську культуру. І скільки ми бачимо тих виставок з побитими закривавленими українками в віночках. Ну не такою ми хочемо бачити і презентувати Україну світу. Ми хочемо сучасної культури. І коли ми говоримо про оцю спільну культурну тканину, о тут не поїхати. Вибачте, не навиджу це слово сшарварщина, але якісь кліше, стереотипи, на яких начебто ми можемо це будувати. Ні, треба подумати. Не поспішати. І я думаю, що ще дуже важливий останній момент у нас дійсно дуже класно проявилося громадянське суспільство. І ми тут є представниками громадських організацій. І якщо буде відбуватись фігня, то ми мовчати не будемо. І це можливо збалансує ситуацію на краще. Я думаю, що ти магаєш права. Скільки нам пора закінчувати. Дуже дякую вам всім і за ваш оптимізм, але і за все-таки готовні зговорити про якісь проблеми і можливі виклики. І давайте справді дамо собі час подумати, осмислити і не поспішати. Дякую дуже. Якщо є бажання, можна ще дати микрофон в аудиторії. Тільки коротко. Дякую дуже за усіх розумів, усіх експеренсів та індивістів, в цьому, що ви робите, це дуже велико. Дві ідеї з'явилися у мою минулі, коли вважаються на вас. І, в принципі, це ідея, не тоді, на цьому, але у всіх тут. Я думаю, що не так багато нонукраїнців, але багато людей бачить. І я думаю, що багато нас, нонукраїнців, бачить, що бачить, що бачить. І ми не завжди маємо можливість розуміти це все. Отже, чи може є якась база даних, чи може навіть на Фейсбуку, я можу до вас до лучи? Та, що бачити, що бачити, яка бачить, яка бачить. Отже, чи може є якась база даних, чи може навіть на Фейсбуку, я можу до вас до лучитися, щоб обмінюватися якимось ідеями, щоб іноземці теж могли зрозуміти, як вони можуть допомогти. Бо мені, я відчуваю себе, що я маю таку честь бути тут просутню, а друга я хотіла вас питати, я знаю, що відповідь неможлива на це питання, але все ж таки зараз так багато гуманітарних програм, так багато, що таке я особа з зовні може згубитися тут, бо є багато, хто допомагає армії, але я також і багато вразливих варств, варс населення, які теж потребують уваги. Тому я, як іноземець, у мене є такі ідеї, що до того, як можна організувати може якусь таку ініціативу, благодійну, якийсь мистецький проект, але як обрати, яку організацію, яку групу підтримувати, бо я почуваюся загубленою в цьому, як оцінити, як дізнатися кого, яку організацію чи категорію треба підтримувати. Я думаю, це було дуже корисним для всіх, таких як я. Звір, рецепт, бо ми теж ставимось, нам легше ми можемо посередині. Ми безпосередньо контактуємо з тими групами, які потребують допомоги. Якщо якийсь бригаді треба обігрівач чи квадрокоптер, ми то знаємо. Але оце питання мені ставили художники, які виїхали в іншій країни з України. Вони питали, Олена заробив грошей, на що задонатять. І тут є для мене тільки дві опції. Перша, це ви обираєте якусь велику українську організацію, типу фонду «Повернись живим», яка прозора, яка авторитетна, яка постійно звітує, на що вона збирає, як вона витрачає. Особисто у мене, то був хон притул і «Повернись живим». Або ви берете контакти людей, яким ви довіряєте і які безпосередньо вам кажуть, що у цю людину я знаю, треба оце. Через тих людей, яких ви знаєте і яким ви довіряєте. У мене було щастя, на початку літа до нас звернувся, мій тост написали, Оля Коцька, яка була вчора і спитали, на що потрібні гроші, бо вона знає, що я з Харсону там є потреби. Я звертаюся, до людей в Харсоні вони кажуть, потрібні гроші на безкоштовну евакуацію, сімей, у яких є діти з інвалідністю. Все, і ми це робимо, не донатити на людей, яких ви не знаєте, бо я, кілька тижнів тому, я собі зберегла той текст, бо текст був написаний для збирання коштів. Настільки літературно бездоганно, що ти викликало підозри. Він просто вижимав слезу там, де треба. Тобто це зразок текста, який точно має спонукати людину донатити. Але якби не було гарно написано, головне, ви знаєте цю людину, ви її довіряєте. Або це велика організація з хорошим рівням прозорості. І я, каже, Артс Лінька, допомігався на ці відео, що ми можемо просто поставити наші інстаграми та фейсбуки. Я зберегла, якщо ви, і більш-більш людей, і ваші франці, відбуваєте платформ 2. І всі у нас. Якщо для донатів, якщо ця ідея вийшла, якби я хотіла донатити, якби я не підхвитиму, ти саме одному не донатажуєшся. Я каже, що ви не Wrestling of the White Party і не зберегляетеся якщо aucho. Змішують, якщо три фонди, який дуже надійні, не надавайте не на слайди грошей червоному Христу, але наприклад, надселайте гроші на Азов. Якщо знаєте, що знаходяться якісь менші ініціативи, можна також донатити на них. Але головне, щоб надавати гроші, насилати гроші великим організаціям. Це дуже чудова думка, щоб підтримувати маленькі організації. Але вам треба просто вибирати, чи вам краще, щоб ближче вашому серцю, чи підтримувати індивідуальних артистів, чи великі організації. Існує так багато маленьких ініціатив. І там їх також варто підтримувати. Обирайте, наприклад, одну і довгостроково можете підтримувати. Дуже дякую. Можете також підтримувати. Ото точно. Люди, які займаються тваринами, там переважно 90 відсотків, кому можна довіряти. Дякую дуже. Я думаю, на жаль, нам пора закінчувати цю чудову панель. Дуже вам дякую. Справді, дуже надихаючи. До зустрість.