 Det vandrande diäknane bonde historia av agrikkola, Viktor Rydberg. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, public domain. För mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Älfte kapitlet. Aktionen. Ödet hade fört jäknarna tillsammarkoja i vilken den sjukesvenstår blivit inkvarterad. Karin, så hette den åldriga egarinnan till densamma, var enka efter en torpare och försörgde sig nödtorfteligen genom att krusa lin åt nejdens kvinnliga befolkning. Det var en from och gladlynt gumma som i all sin livstid varit fattig och ändå aldrig känd fattigdomens tyngsta börda, nämligen fruktan för framtiden. Till hon ansåg att en arbetsamma och froma mänfann tryggt kan lita på godsförsyn. Mången kväll la hon sig till vila, sedan hennes sista kopparslant åtgått till dagens behov. Men den följande morgonen kom alltid med ny hjälp. Någon av hennes kunder visade sig alltid i rätta tid för att hämta sitt lin och betala hennes vackra arbete. Under sin fort resa i montanssällskap hade Sven insjuknat och kunde slutligen med möda släpa sig fram vid den bekymrade värvarens sida. Lycka var att Karins kolla befann sig i grannskapet. Gumman visade i den nödställde ynglingen på dörren så som mången kanske skulle gjort, utan upplätt åt honom sitt enda rum, bäddad åt honom sin enda säng, och vårdade den obekante med samma ömhet som om han varit hennes son. Socknerns pastor som hade den hos prestetämligen sällsynta vana att besöka medlemmarna av sin jord i deras syddor, och med dem samtala om både deras andliga och världsliga angelägenheter hälsade även stundom på gamla Karin och hjälpte henne med små penninge i bedrag att bära tyngden av hennes nya kall, så som husmord och sjukföterska, även som han använde sina insikter i läkekunsten för att söka återgiva Sven hälsan. Sven var i många dagar illa sjuk och yrade mycket, men småningom minskade sjukdomen styrka genom det förenade verkningarna av ynglingen starka natur, samt Karins och pastorns ömma omsorger. När han återvunnit sanns och tillräckliga krafter spod honom pastorn om hans levnadsförhållanden, och sedan han ärfarit essa skrev han ett brev till korporal brant och underrättade denne om saken. Brevet anlände till den lilla stugan vi inskön samma dag på vilken korporalen återkom från Växjö, och oaktat den sorjupostig medförde om Svens värvning och hans iråkade svåra sjukdom, hade det likväl en lugnad inverkan på stugans invånare, och framför allt på Mår Kerstin, som alt sedan den morgon då Sven avläxnat sig från hem, var ett offer för en hejdlös förtvivlan. Då ryktet om uppträdet som förefallet mellan patronen och Sven kom till Kerstins öron, hade hennes ångest stigit till det yttersta. Hon fruktade att Sven berövat sig livet, och denna farhåga förföljde henne som en blodig skräckbild under dagens göromål och i natten strömmar. När korporalbrant hemkom, fann han sålunda sin forna fridfulla boning förvandlad till ett sojuhus. Han själv kände sig djupböjd under ödets tunga slag, men såg dock saken i betydligt ljusare dagar än mor Kerstin. Han var fullkomligt övertygad att Sven icke begått en så geräslig missjärning som ett självmord. Han sökte solidisbefria Kerstin från denna farhåga, och samma gång sätta en damm mot det hårda förebrålser gumman riktade mot sig själv. Två timmar därefter ankom brevet, och detta uträttade mer än alla korporalens bemödanden. Det gamla paret överlade nu mera lugnt om vad som vore att göra, då det samma patronens gigg stannade utanför stugan, och han själv och länsmans bökvist såg oss inträda under korporalens låga tak. Patron brakander hälsade vänligt, allvar och en viss sorgbunden högtidlighet tronade på hans pannam. Efter en lämplig inledning började han tala om det bedrövliga uppträde som nyligen ägt rum på trevnadslösa, i det att Sven stål utan all begriplig anledning överfallit och illa misshandlat honom, husbonden. Patronen avmålade Svens uppförande i bjarta färger, och teckningen skugglades ännu mera länsmans bökvist. Patronen försäkrade vidare att han av högaktning och vänskap för den hedelige brann, som sig ovetande fostrat en orm vid sin egen barn, ville låta nåt gå före rätt och avstå från laga åtgärders vidtagande mot brottslingen. Länsmannen begagnade tillfället för att fråga var Sven månd att hålla sig dåld, var på korporalen svarade, det han helt nyss ärhållit underrättelse om, att fostersonen låt utvärva sig till gardist och för närvarande befann sig i göntjupinstrakten, en underrättelse som ögonskenligen fängnade Patron Brackander på det högsta. – Men vän, sa han till korporalen, ni finner nu hur bedragen ni blivit er topp att av er fosterson få en bra och hederlig kar. Han har illa belönat er för era omsorger och er kärligt. Varje band mellan er och honom bör från denna stånd vara slitet, framför allt kan ni väl aldrig mer tänka på att giva Johanna åt en sådan förtappad varnse. Så ledes er nu avläxna till enda hinder som er samvetskranhett ladd i vägen för mitt och Johannas giftermål, och i hur jag blivit djupt kränkt av er förra avslag kommer jag nu att för andra gången anhålla om er och er hosteros bifall till vår ättenskapliga förening. Jag är övertygad att under nuvarande omständigheter inget hinder från Johannas egen sida ska möta, men vill för övrigt lämna henne lång betänketid. Min avsikt är nämligen att med er tillstånd skickar Johanna till någon bättre familj för att erhålla en bildad uppfosteran, och därigenom blivar värdigt en samhällsställning jag är bjuder henne. – Vilken edel mannen, Brackander? – sa Spökvist på undrande. Men korporalen och i synrigt mot Kerstin som nu på senare tider fått helt andra tankar i ämne tycktes alldeles icke benägnat nappa på krocken. Kerstin tog med stor häftigt svensk parti och förmenade att Gossen alldeles icke var en så förtappad varelse som patronen kallat honom, fast hon ikke kunde försvara hans beteende mot sin husbonde. Sven måste blivit mycket retad ansåg Kerstin, annars skulle han aldrig bryts åt på det sättet, men i alla fall barnpatronen förlåtade och husade bättre tankar om honom till det förtjänade han. Korporalen sa ungefär detsamma som Kerstin, men på ett lugnare, förståndigare och därtill bestämdare sätt. Patronen kunde till sin outsägliga förbittering väl förstå att han oaktat allt sitt krångel icke kommit ett steg närmare målet. Han gav spökvist en blick av hemlidsförstånd, varvid denne steg upp och talade som följare. –Bara ordna, kander! –Jag förstår icke hur du med lugnt sinne kan fördraga en dyrlig otacksamhet och uppstått sig helt. –Du har med ett edelmål utan like behandlat dessa ovärdiga människor som öppet vågar håna och trotsa dig. –Du har erbjudit dig att skogna missjärningsmannen som bara hand på sin husbonte och därmed gjorde sig skyddigt i fängelse och spöstrat. –Nej min vän, mattet är rågatt, om du är stenhårt mot dödliga förelämpningar är jag ditt icke, jag kan icke uthöra att höra sådant längre. –Du måste taga i tur med hårdhandskarna, måste efterspana och häckta kanäljen, måste draga honom förrätta icke alldeles med anledning av övervållet mot dig, utan även i medan han efter all sannolikhet begått den där stölden i storsmedjan. –I samma ögonblick korporalbrant hörde Sven beskyllas för tjuveri, rymkades hans yviga ögonbryn på ett ganska hotande sätt. –Hans sine upprusade så som det från hans ungdom aldrig gjort, till hans övertygel som fostersånes redlighet var lika starkt rotad som hans tro på bibeln, att angripa svensheder var att angripa hans egen. –Han fattade den stortalige länsmannen hastigt i armen och sköt honom temligen omilt ut genom dörren som genast tillstängdes mitt för den snopne kronobekäntens näsa. –Då patronen såg detta ansåg även han tiden vara inne att slå till rätt rätt. –I synrigt och kärsdyn med tårar och skarpa ord började ge luft åt sin harm över den skamlösa beskyllningen. –Han mumlade något om att korporalen skulle skylla sig själv för följdena av sitt handlingssätt och gick, strax därpå rullade gicken bort. –Längde fram på aftonnen kom Johanna till föräldrarna stuga, så snart nämligen patronen del återbefanse hemma hade han kallat flickan till sig, betalat henne resten av årslönen och befallt henne att genast lämna trevnadslösa. Johanna emotog sitt avsked med större glädje än lättsnad, och sedan brevets innehåll blivit henne bekant tackade hon hjärteligen Gud för det, att hon nu, utan att vara hindrad av sin tjänst, kunde skynda ditt hjärtat kallade henne, det vill säga till svensk sjukläger. –Hon meddelade föräldrarna sitt beslut att ännu samma kväll byva sig på väg. –Korporalen ville att hon skulle invänta morgondagen, så att några av de nödvändigaste anstalter kunde träffas i och för resan, men kärstin talade mot varje uppskog. –Vem vet om icke-gossen möjligen dör innan hon inne fram, sa gumman med tårare i ögonen? –Tänk bara om han lämnade denna världen, med den tro att jag ville att driva honom från hus och hem, och att Johanna icke varit honom troken. –Det kom aldrig till någon förklaring mellan Johanna och Sven. –Ja, det har va icke än sett varandra, allt sedan patronen fick det olyckliga infallet att fria till flickan. –Det är just den saken som gått Johanna mest till hjärtat. –Det vet jag väl, och det är, gud, nåde mig min skuld. –Nej, kära flicka, gå du genast och tag det pengar med dig som du har kvar av lönen. –Det kunde nu väl behövas, stackar Johanna, hon har lidet lika mycket som jag. –Gå du, barn, och måter du komma tillbaka med ett sådant budskap som är i stånd att lugna både ditt hjärta och mitt samvit. –Hanstalterna vore snart träffade. Med ett litet knyte på armen lämnade Johanna stugan. Hon gick denna kväll en halv mil och vila över natten i byn Fogelby hos en bonde som var besläktad med kärstin. –Tidigt följande morgon fortsatt hon sin väg. Hon vandrade ensam genom ensliga okända trakter, men tanken på svän gav henne mod och bevingade hennes steg. Stund om hände att någon beskedlig vägfarande lät henne sitta upp i sitt åkton, och sålunda förkortade hennes vandring. Stund om att hon i det djupa tysta skogande, kringstrykande vagabonder och rusiga löstdrivare som ej skulle tvekat att plundra henne, om det vetat att hon haft en liten penningssumma med sig. Stund om åter var hon utsatt för att råa herremens plumpa skämt och ogra anlaga frågor. Men hon dövade varje fruktum och gick med lätt hjärta genom alla vedervärdigheter, livad av tanken på det mål mot vilket hon vandrade. Så hände det att några dagar efter brevds avgång en ung kvinna inträdde till den gamla Karin. Hon sa sitt namn och Karin igenkände det, ty hon hade ofta hört sin sjuke gäst under ryschen nämna detta namn. Med den ömhet och outtröttlighet var av endast en älskande kvinna emäktig, vakade nu Johanna över svän och vordade honom, så som en moder sitt sjuka barn. Och Karin fick nu för första gången på länge själv njuta någon natro. En dag yrade svän mycket, orediga bilder av de händelser han nyligen upplevt föresvävade honom. Johanna hörde åter sitt namn från hans bleka läppar, det lov kärlek och även klagan i den sjukes osammanhängande ord. Då föll upp på hans panna tvänne tårar, tvänne sorgens dagpärlor från flickans ögon, och det tycktes hava en förunderlig verkan på den sjuke, en verkan sådan som det friska afton regnes på den isolhettans mäktande blomman. Ett klarande medvetande återspeglade sig i hans bli, den uppslog sakta och häftades på Johanna, och utan att veta om åsynen av det kära dragen var villa eller verklighet, sträckte ynglingen sina matta armar mot sin barndoms älskade, sin första och enda kärlek. Sniftande tryckte Johannans bleka ansikte till sitt bröst, den gamla karin stod bakom och betraktade det unga med tårade ögon. Johannas närvaro bidrog mer än allt annat att påfynda svens återställande, ynglingen hade knappt någonsin känt sig så lycklig som nu på sjukbäden. Vi återkommer nu till djäknarne. Johanna utbytte med det med tecken som betydde att tonväl igenkände dem, och ett annat att det borde iakt taga tystnad emellan svenn så. Men då han snart därefter vaknade och var så blev det nykomna gästerna smålog handla och räckte dem till hälsning sin avmagrade hand. Efter en stund samtal lämnade det båda kvinnorna rummet. Sven frågade då det begger djäknarne om det på återvägen ämnade besöka nejden kring trevnadslösa, vartill djäknarne svarade att det just överenskommit att i förbyggande hälsa på oss korporal brant. Vad det var roligt, sa Sven, i skolen då hälsa far och mor och ingridd från mig, och omtalat ingen fara med mig, och att jag nu lugnt avvaktar kommande dagar. Nygöran ska säga far och mor att jag ej tog värvning förrän jag fått veta, att man i Stockholm har utsikt till god arbetsförtjänst, såsom smed, och att jag ämnar mycket ordentligt skicka mina uppsparade månadspenningar till dem, så att det ej blir utan hjälp, fast jag är långt borta. Ni ska också säga dem att jag väl vet hur många de frästelser är och som i en stor stad och bland lätt sinna kamrater lurar på en människas väg, men att jag med gods hjälp icke ska låta fånga mig. Jag ska taga vara på mitt lyne och hämta styrka av godsord och i minnet av mina kära anhöriga. Treffar ni patronen och länsmannen eller någon annan som talar illa om mig, så tror det mycket. Ty, jag vill behålla den goda tanke ni har om mig. Jag har inte ett ont och inte ett ohederligt gjort. Förövrigt har jag i mitt hjärta länge sedan förlåtit dem som brutit mot mig och känner Gud i lov icke det ringaste agg eller bitterhet inom mig. Göran. I bröstfikan på min tröja ligger några sedlar, som jag dels fått av värvaren, dels ärhålligt som köpesumma för ett sjukt givärd. Räkna av hälften och lämna det pengarna till min far, den andra hälften ska den goda karin ha. Göran gjorde så som sven begärde och lovade framföra hälsningen och berätta allt vad svensak. Längde fram på aftonun sedan jäknarna talat med karin och Johanna, av dem tagit ett hjärtligt farvel, lämnade det den lilla köjan för att söka ett lämpligare nattkvarter. Rängnet hade upphört och solen gick ned omgiven av pörppröda och guldglänsande skyar. Det doftade friskt ur skogen. Det blåövda färjetmigei som växte i landsväxttiket, det giftrådnade linéorna och det blågula stuvmorsblomorna nickade åt vandrarna med kalkar tyngd av regnet svalkande pärlor. Men det mörknade mer och mer, och Lille Adolf kände sig trött och sömnig efter dagens mödor. Fast nejden genom vilken det vandrade just icke var glest bebord, logodock få människorbovningar vid själva landsvägen. Och när jäknarna slutligen funnade en sådan och klappade på det stör, öppnades denna blott för att utsläppa en arg och morrande gårdvar, som det först förmedelsnåra käpprap lyckades att hålla på vederbörligt avstånd från sina ben. Från denna ohästvänliga hydda avläxtnade det sig nu, men funnade strax i grannskapet en höllada i vilken det inkrö på genom en öppen glug. Här utsträckte det sig i det väluktande hö, och vore inom några ögonblick förflyttade till det glada drömmarnes bråkiga värld. Det steg och följande morgon upp med solen och fortsatte sin väg under allvarsamma samtal. Såväl havde en lilla erfarenhet som jag under våra vandringar inhämtat, som av min egen medfödda böjelse tycker jag mig finna och känna, så gör han bland annat, att de människor är olyckligast som tillbringat verksamt och på samma gång intelligent liv i naturens sköte. Lyckan är visserligen ikke beroende av ytterförhållanden utan allstras ur vårt eget hjärta, men detta slår söndare och kraftigare då det klappar mot modern naturens friska varm. Jag förstår dig de människor som frivilligt nedgräva sig som mullvadar i de stora städerna smörka stinkande gränder och döder, utan att det kanske någon sin sätt är en blå himmel, en sårlande skogsbäck, en skön soluppgång, utan att någon sin ha vart andats en ren upplivande luft, utan att ha vart hört en ljuvaste av all musik, naturens evigt omväxlande stora pasturalsyngfoni. Och vad ha vart dessa mullvadar vunnit i utbyte mot de offer, det gjort av allt detta? Det har vamm att hända med obeskrivliga bekymmer samlat en rikedom som det vid gravens rann måste lämna, av vilken det aldrig kunnat njuta mer än naturmännskan njuter genom tillfredsställandet av sina små behov. Och den som i enlighet med högre plikter lever ikke blått för sig själv, utan i sin lilla mån söker verka som medlem av mänskligheten stora familj. För mänskligheten stora mål, han har sannligen tillräckligt fält för sin verksamhet var helst han lever, på landet eller i staden, i hyddan eller palatset, emelletyd är det väl att människorna ledas av olika böjelser. De stora städerna är olika nödvändiga som de sprida hyddonam. Gäknarne gjorde ju sticker långa dagsmarser och uppbehöll oss ofta på vägen av en en en en annan orsak. Först på femte dagen hunnede det därför till trevnas lösas ägor. Det vandrade förbi masugnen i vilken det först gjort Sven Masmästares bekantskap, och den lilla skogsbäcken där det i hans sällskap badats samt återsåg och sedan det hunnit genom skogen, den vackra dalen där korporalens hydda var belägen. Det var samma dal, samma insjö, samma höjder, men ändå gjorde det välbekanta naturscineriet på Gäknarne ett annat intrykt nu än förra gången. Det små åkerfältens spöljande gröda var avmöjad, ängarnäs och lövträdens grönska mindre saftig, vårens blommor ersatta av andra som förkunnade höstens analkande. Det låg en prägel av stilla, drömmande melankolij över nejden, men solen gött nu som då sitt gyllerne sken över klippor, fält och skö, lika som minnet av förflutna lyckliga dagar sprider ett vemodigt återsken över ett framskridet ödslytt och förhärjat liv. Se där i stugan, sa Adolf, då den lilla rödmålade boningen framskymtade mellan de kringstående aprlarna. – Men om jag ser rätt, är den stor folksamling utanför henne, vad måndag står på? Göran födde handen över ögonen och sa, – Du är rätt, Adolf, vad kan detta betyda? Låt om oss skynda på! Gäknarne är fort och snart vad som var på färde. Det hade kommit just i lagom tid för att övervara sista scenen av ett bland dessa sorgespel, som visserligen N&A med vädbörligt konstnamn, blivit inregistrerade i estetiken, men är det borgerliga livet är okänd under namn av utmätningsaktioner. Göran och Adolf inträngde i folkkopen och såg och framför sig tränemän som att dömma av deras sträck tillhörde den så kallade herreklassen, och tycktes utgöra det förnämsta skådespelarna i Trashedin. Den ena av dessa män ärinnrade sig gäknarna av att sätta en afton, då det dilade på en kullet stycke från trevnadslösas herregård, just samma afton på vilken våra läsare först gjorde bekannskap med Göran och Adolf. Det var en liten undersett sig bred axladkar, med ett ansikte som i högsta fullkomlighet uttryckte tränne besläktade egenskaper, dumhet, inbildskhet och råhet. Mannen var med ett ord, den store hjärnpatronen Nikolaus Brakander. Men den egentlige huvudaktören var en man med äkta kontrabandsfusionomi. Han stod där, omgivena mövler, köksfiske och åkerbruksredskap, klädsparsedlar och så vidare. Höll i ena handen en moraklocka och i den andra aftonsklubban, den han livligt svänglig luften, under det han utbjöd urut och speckade sitt tal med kvickheter som väckte den närvarande hopens munterhev, och i synrigt tycktes anslåg patron Brakander. Den här utbrast nämligen gång efter annan i så hjärtligt gapsgratt, att hela hans lilla lekamen skakade och tårar framcipprade i hans små, glomiga ögon. Den tredje var en långbent mager och mörklagd herre som satt vid bord och skrev. Det var spökvist spiträde Länsmans skrivaren Ryskvist. Han födde aktionsprotokollet och det med så djup sinnigt utseende som om han varit sysselsatt med att skriva kommentarier till Newton's principjan. Ryskvist var en av de få som ej tycktes vara råd av spökvist kvickheter. Saken var också den att han ordagrant hört den minst hundra gånger före. Han kunde nu ej ens förmå sig att exofiso skratta åt dem. Tjecknarna igenkände det torftiga möblerna, den rödmålade pinsoffan, det med blommor utsirade skåpet. Det såg och Karl XI syn på riksalen i händerna på en bondpojke, vars far inköpt denna mystiska och märkvärdiga tavla för att tillfredsställa sonens smak för granna och hjärtafärger. Det såg och vidare en gammal käring draga bort med en stor bibel under armen. Det var korporalens familjebibel, den han ärvta sin far, och vars perm hela familjen släckt tavla, dess födelse och dödsdagar var antäcknad. Det var den bok ur vilken den gamle mannen hämtat näring åt sin tro på Gud, och människors släktes frälsare, hämtat ljus i livet smörka stunder och styrka, då han kände sig digna under ödets slag. En torpare bortledde sig som lättfång att byte korporalens enda ko, Ingrids älskling, den hon så omsorgsfullt skött och fodrat. En gammal bondo hans hustre stod i djäknarnas grannskap, inbegrippna i ett livligt samtal rörande korporal branssheldas rock. Den bonden inropat, och den gumman menades skulle passa bra, sedan den röda kragen och det blanka ungefonsknapparna blivit borttagna. Nu slog auktionsklubban mot bordet, och moraklockan som så länge mätten stilla förflytande tiden i den lilla boningen, han nammades nu även av rovgiriga händer och bortfördes i triumpf. Vi vill jag ispilla några ord på att berätta orsaken till det bedrövliga uppträde, till vilket de båda djäknarna med tunga hjärtan här blev vår vittnen. Det är klart att patron Bracander har ett finger eller rättare hela handen med i spelet. Ike heller vill jag vi uppehålla oss vid det medel genom vilka patronen lyckades att på detta sätt få sin hemd utkrävd. Inspirerad av sin vän spökvist som hade torn i sidan till korporal brand, så allt sedan denne en gång vågade kastan om på dörren, hade patron Lettnog fått saken igång efter sin önskan. Vi nämner blott att aktionen blivit beramad, sedan korporalen ej med svart på vitt kunde bevisa sig ha varit betalt i förflutna årets arrändesumma. Så fick han sota för sin enfalldiga och barnsliga tro på människors heder. Varje praktisk man måste ju finna att den gamle knäkten genom en oförlåtlig oförsiktighet förkänd sitt öde. Gör han så adolpsblickar över foro folkkopen, och det andades friare då det ej funnokorporalen, hans hustru eller ingrid bland det närvarande. En känsla av dystert allvar hade gripit i raskjärtan, hur det förändrat var icke allt, sedan det båda djäknarna förra gången vore här. Vilken kort tid låg dock icke mellan, då och nu. En aning om all mänsklig lyckas ovaraktighet, om det falska i livets lugn och hoppet på framtiden, om det ondas makt bland människorna, och de hårda prövningar som väntar en var, framför allt en redligge, under vandringen genom livet stal hade fattat dessa ynglingar, hur vilka hittin till svärden legat som en blomsterprydd solbegläns tävlingsbana, när endast lagrar och fröjder skulle vänta var och en som med glattmod och kraft i hand ville ära över dem. Göran och Adolf hade genast gissa hela sakens sammanhang, med blickar av outsäglicht förrakt betraktade de unga djäknarna, de båda herrar, vilka de på beskrivning igenkände för att vara bruxpatronbrakander, och länsmans bökvist. Och det var icke blått förrakt, det var harm och ungdomligt uppflammande vrede som jungade i dessa blickar. Den lille Adolf kände ett häftigt begär att slå in ett paradet tänder som lysde i länsmannens vidöppna försmedligt grinande mun. Hade han varit jätten fin, eller åtminstone den för sina vidunderliga kropps krafter bekanta smålandsträngen puttetorpahere, skulle han helt viss jagat patronen, länsmannen, skrivaren och hela den aktionsbesökande menigheten i alla kompassens vädersträck. Men nu kände Gossen allt förväl sin vanmakt, och hans vrede upplöstes i smärta och vemot. – Göran, sa han till denne, följ mig härifrån, låt om oss först endast kast en avfyllsblick in i hyddan där de goda människorna bodde. Tankfullt och tigande följde Göran sin vän till stugan, men det stannade på dess tröskel och drog sig åter hastigt tillbaka. Tyvlig en blick in i det tomma rummet hade det varser blivit den gamle krigaren, stående orörlig med pannan tryckt mot fönsterposten, och händerna sammanknäppta över bröstet. Det hörde han om sukka, det såg åtorar över hans forade kinder nedroppar i de gråvita mustaserna. Och Adolf, vars känsliga barnasjäl genomskakades vid denna syn, tryckte sitt ansikte mot Göran skuldra och gav fritt lopp åt sina torrar. – Älskade vän, vi skade Göran och slog sin arm omkring den lille kamratens hals. När Adolf återsansat sig och Göran hjälpt honom att utplåna spåren efter sina torrar, blandade sig jäknarna åter i folkvimlet. Det såg åländs man spökvist upplyfta och visa förhopp en korporal bransch gamla musköt, densamma med vilken han kämpat i slaget vid hälsinget, och den han jämte sin bibel, tapprets medall och sitt vackra avskittsbetyg ur krigstjänsten, hade haft kärast och dyrbarast av all sin egendom. – Bård uppgår, gott folk, skrek länsman, hehehe, bård uppgår. – Vem bjuder på den gamla muskudunden? – Vem vill ge sex schilling för honom? – Mjudet? – Den märkvärdig muskudunder gott folk, sju schilling. – Han har varit med överallt, ryssarna piskat oss, hehehe, åtta schilling. – Hjälp han där som bjuder åtta schilling? – Nej, nye schilling, gåvänner, nye schilling för muskudunden, som varit med vid ratan där svensken sprang så tappert. – Ni juger, ni eländige länsman! – Hördes plötsligt en fin av harmdarrande röst, det var av ett sparvfält. Han hade ryckt sig lös från Görans arm och stod nu, ett föremål för hela den förbeluffade folkkoperns nyfikna blickar framför spökvist, med vredsblickstrande ögon och knutna händer. Han hade, då han skilde sig från Görans sida, tappat sin mössa. Det mörka lockarne fladdrade trots sitt kringans panna, kinderna vore överdragna med harmens rådnad, och de fina läpparna darrade krampaktivt. – Ni juger, fortfar gossen, svensken sprang i keviratan, ni är kränkande skör! – Och vad särskilt beträffade därje värde, så en icke värde i att vidröra de mera smutsiga händer, det har förts av en god svensk man som kämpat och blött för sitt fosteland. – Länsmanen stod ett ögonblick så som förstenad, patron brakander lika ledes. Den melankoliskt flegmatiske riskvist såg upp från aktionsprotokollet och betraktade Adolf med oförställd förvåning. – Men spökvist upphov sin röst och utprastade. – Vad är du för en liten skällande pojkvip? Varför kommer du? – Vem är du som har ovetvågare överfallad en kronan tjänstemann i hans embittesutövning? – Ja, vad är du för en pyssling? – skräck brakander. – Över mage? – inföll spökvist. – Blandstryckare! – återtog brakander. – Gärdingsman? – sa spökvist till en i närheten stående kar. – Har vägonen på den där tjuvpojken och låt han mycket komma undan? – Efter aktionen slut ska jag skjult tala via honom. – Behövs icke? – sa Göran som nu framträdde. – Jag ansvarar för gossen. – Han är min kamrat. – Vi är och jäknar från Växjö. – Tyst Göran, ropa Adolf. – Behöver du avlägga räkenskap för min person inför det där gemena patrasket? – Utbrast nordskärnekandidaten brakande förbitter. – Skönst du icke, du löslinge? – Våga, du kan ha oss patraskt jaskan lära dig. – Och patronen lyfte sitt med guldknapp försädda vanbrör för att ge den oförskämde övermagen ett duktigt rab. – Då Göran plötsligt trädde emellan och med sin botanikspade avvärgdeslaget. – Akta er, min godemann, sa Göran till patronen. – Vågar ni våldföra er på detta barn, så kan ni vara fullkomligt övertygad att jag ger er sju förtu. Patronen såg förvånad på ynglingen som var så oerhört järv att kalla honom för godman och lova honom sju förtu. En sådan oförskämdhet hade brakander aldrig under hela sitt liv erfarigt före nu. Det var ett himmelskriande majestät sprott. Häpenhet och förundran läses också på alla de kringståndes dumma gapande ansikten. Men sedan patronen närmare betraktat Göran och funnit honom vara en högväxtkraftig ungman, med ett ganska allvarligt och bestämt utseende, ansåg han lämpligast att avstå från direkta anfallsoperationer. Han intog en så imponerande ställning som möjligt. Det vill säga, han skrevade ut med benen och födde guldknappen till näsan och sa i avmett högtydlig ton. – Vet ni, unge man, med vem ni talar? – No, ensen! – Mitt namn är Brakander! Patronen väntade att detta namn skulle verka som ett osk slag på motståndaren. Men Göran förblev lugn som en filbunke, och Adolf varslett rörliga sinne nu plötsligt slog om på den muntra bogen infölj. – Brakander, haha, ett sådant konstigt namn! – Det namnet har ni inte fått genom en slum. – Det ligger en jippare betydelse här ute i. – Så väl ett namn som er person påminner mig om någonting som kallas dracka. Göran kom Adolf med en bedjande blick att tystna. – Brakander bleknad av Ilska. Då han emelletidig ihågkommande Görans löft om sju förtu, icke vågade uttömma denna på Adolf, vände han sig till ensmannen och sa om. – Brådsbökvist, kan du fördragat dessa begge okända personer, större arkionsfridden och ostrafat förelämpas? – Är en förmögen och aktad midborgare på sina egna egor icke fredad för sjump och hotelser? – Jag uppmanar dig i lagen så samhällsordningens intresse. – Godt, brådbrakander! – avbröt honom, spökvist. – Jag ska i lämna saken onäppst. – Heter hans spökvist? – infölj Adolf näsvist. – Ja, du lille landstrykare, ja eller ensmann, spökvist, dig till straff och andra om till varnagel som du snart ska finna. – Spökvist, ett sånt gement och otäckte namn fortfaradad, men i alla fall passar det rätt bra och ni börjar vara nöjd med det. – Löst rivare! – Rött spökvist. – Vem är du? Vad heter du? Varifrån kommer du? – Jag ledar för dig, eller jag ska hektar dig och transporterar dig på fångskötts till Växjö. – Allt det där angår i rikke, svarad Adolf. – Har du paskar? – fortfarad spökvist vännade sig till Göran. – Ja, pass, infölj bråkander. – Har du inte paskar du och din kamraten löskar i fsterpojken såvaj ting säkter till natt? – Jag har ju sagt i mina herrar att vi är åt jäknar, så Göran. – Jäknar från Växjö, ute på en botanisk fotresa. Härrarna måtte väl tro mig på mitt ord. – Han faller till bönbocken, utbrassprakander, gnuggande händerna. – Det har inte pass, det är tydligt. – Det är rätt assamts, sa Spökvist. – Men eftersom jag ikunnen dokumenterar er och i synen svara krindrivande för samhället vårdliga personer, – så finner jag mig föran låterna tagga vara på er. – Hörr hit, fjärdningsvän! – Ryskvist, hörr hit! – Det här jäkarnes godundsäkerbevapning nu genast faras till ting säkter. – Ha varmhörtighet med mitt unga blod, stormäktigste här länsman, för att Adolf är jäkande ton. – Nej, du huggormars aföda, nu är du icke luggen, sa Spökvist. – I samma ögonblick har Ryskvist och fjärdningsvän en framträdde för att verkställa förmannens befallning, drog Göran lugnt ur fickan några papper och utvecklade dem under länsmannens och patronens näsor. – Dessa såg med stor snoppenhet tvänne i lagaform utfärdade och med vederbörligt sil försädda pass. – Det ena för studeranden Göran Sigurdsson och det andra för studeranden Frihärre Adolf Sparfelt. – Aj, förrfan! – mumlade länsmanen för sig själv. – Pojkvaltpen heter Sparfelt, troligen sonen till varom Sparfelt på Linnäs. – Så ledes nära besläktad med min höge förman landshövdingen. – Här kunde jag kommit illa i klistret. – Och länsmanens gutta perkansikter rinkade sig hastigt till det sliskeaste smil. – Han bugade sig djupt för det båda tjecknande, hostade en stund och satar efter. – Ja, hoppas att hägarna ursäktade detta beklagliga missförstånd. – Min tjänst är nämligen av den sorgliga beskaffenhet att jag... – Missförståndet, avbröt honom Adolf, är åtminstone ik och min sida. – Jag tror mig har uppfattat er karaktär alltför välers bökvist – och tager icke ett ord tillbaka vad jag om er yttrat. – Ak her barong! – sa spökvist, är det handen på sitt bröst. – Ni är nu så unga och oerfaren, annars skulle ni nog inse att under min hårda sträva yta klappar ett hjärta. – Ett hjärta som blöder vid lika snöt. – Men vad jag ska göra? – Min tjänst är nu en gång för all av den sorgliga natur att... – Sådant felg, ömplig, kryppande, stackare du är, spökvist, avbröt honom patronen Hansen. – Ska du stå och föredmuka dig för dessa pojkar som ännu ej blivit torra bakom öronen – och som är det sjöfligaste okveningsord angrip i din hydr? – Spökvist, från denna stund, fraktar jag dig. – Jag uppseger brorskapet. – Jag vill aldrig mer se dig inom min dörr. – Sluta nu, aktionen, och gör din skyltighet. – Härmed vände patronen ryggen åt sin gamla skötevän och gick med långa steg upp och ned bland folkkopen. Göran inropade musketen, och spökvist överlämnade den till honom med en ödmjuk bugning. Aktionen var nu slut, och större delen av menigheten drog sin färde. Ändast herrarne, fjärdningsmännen och några äldre bönder kvarstannade på stället. Spökvist skyndade till patronen för att förzonas sig med honom. Huruvida detta lyckades veta vej, men patronen såg strax därefter med högtidligast steg inträda stugan. Beledsagad av länsmannen och det övriga. Gäknarna följde bakom tåget och stannade i förstugan. Dörren mellan denna och rummet var öppen. – Nu, gamle krutgabber! – sa patronen och ladd sin hand på korporal brandskuldra. – Nu är aktionen slut. Jag kommer för att fråga dig var du ännar sova i natt. Brandt vändes om, retade sig stolt och svarade. – Jag ska i natt må hända sova lugnare än ni här patron. – Kan väl vara? – sa patronen betånskrat. – Men här inne sker det icke. – Du har ju icke en säng att lägga ut i icke en kledespaltat breda under dig, och för övrigt i huset mitt. Jag ämnar tillbomba dörren. – Du var steg dinast härifrån. Var har du din kärring och dina döttrar? – Ja, har velat besparade måsingen av den olycka varmed ni hemsökt oss till äros min granola person, sa den gamle med darande röst. – Håll ola persen. Håll dem fattiga huslingen, fortfar patronen. – Jag ska säga ola persen att om han en timme längre hyser dem under sitt tag, så vräker jag honom från gård och grund. – Hör på gamle knäkt, vi har visserligen ännu sommar, och så länge sommaren räcker ha tiggande, liksom harande hus i varbuske, – men sommaren är snart förbi, och jag varekonar mig över dig, stackare. Jag måste skaffa dig tak över huvudet. – Läs man spökvist till vilken samhällsklass hör ni mera, denna menschen? – Vad menar du bra? – frågade spökvist. – Är han i allmän eller enskild tjänst? – Nej. – Idkar han fria konstor, jordbruk eller annat nöringsfång? – Nej. – Han har inte jordbrukat idka. Han har inte ens en not, varmen han kan draga en fisk på sjön. – Har han bevisligen av egna tillgångar eller genom andras vårdnad sin bärgning? – Nej. – Han har visserligen en pension för att han varit i fält och förlorat sitt ben. – Men den pensionen belöper sig summa samarum till åtta riksdalar. – Han har en fostersjom, men den har begått brott, rymt och tagit värvning. – Han har också två döttrar, men vad kunnade bidraga till hans försörjning? – En piglön här i Orten utgör hon kring fjorton riksdalar riksgälldårligen. – Själv är han gammal kraftlös och vanför. – Således kan han varken genom eget arbete eller anförvantes vård ärhålla sin bärgning. – Han har icke tag över huvudet, icke en torva som han kan kalla sin. – Till vilken samhällsklass hör han, således, spökvist. – Nu förstår jag dig bror, salensmannen. – Han är numera en så kallad försvarslös person. – Och som sådan berövad sina medborgliga rättigheter inför patronen. – Han får icke lämnas sopnen utan särskilt tillstånd. – Jad, som vederbölgen vald tillsynisman, har husbonder rättigheter över honom och kan sätta honom till vilket arbete jag behagar. – Men som han är i duge till arbete förordnar jag härmedels att han direkt det härifrån transporteras till fattigstugan. – Konglimites förordning är i detta fall klar och tyklig. – Fast vi ej är välsignade med det ryska statsskriket har vi ändå godila av lagar här i Sverige, – som göra skillnad till personen och lägga ett behövt åk på packet. – Fjärdingsmän för en karen till fattigstugan. – Jag ansvarar inför sockenämnden och om så behövs inför ett omstånd för mitt åtgörande. – Och tackar du vår herre gamle knäkt för den mildhet och männskottkärlek som bevisas dig, – uti att fattigförsörjningen tager vård om dina gamla orkeslösa dagar. – Gott folk, fortfar patronen, sockenen belastas nu visserligen med nybörda. – Men efter all anledning har väl den gamle krudgubben inte lång tid igen att leva. – Vi tog det snart bli honom kvitt. – Åh, gud, suckade korporallbrant och sänkte sitt grå huvud mot bröstet. – Blev då detta slutet på min bana, detta frukten av ett långt liv tillbrack med bön och arbete. – Herre giv mig styrkat utan knot bära min lot och sked in vilja. – Mina vänner tillan högt, det är hårt att en man som alltid beflitat sig i sitt anledningssvett att förtjäna sitt bröd, slutligen ska falla sina sockenbord till last. – Men så som patronen nämnde mina återstående dagar lär jag väl vara lätträknade. – Det må vara en tröst både för er och mig. – Jag följer er, men först vill jag tala några ord med mina anhöriga. – Nu steg Göran fram, räckte korporallbrant handen och sa, – Tack för sist korporall! – Akk, är det ni hör Göran, sa gubben, ni har kommit in ledsam stund. – Jag hoppas att jag kommit just i rätta tid, svarade djeknen vars ansikte strålad i glansen av ett edelt och manlig beslut. – Jag har tvänne ärenden till er, det ena är att frambära en glad och kär hälsning från Sven och Johanna. – Jag har träffat och talat med dem, ett glädjesken över för gubben sansikte. – Sven är nästan frisk fort får Göran, Johanna har också vårdat honom med den innerligaste omsorg. – Vid dessa ord är fort patron brakandren känsla som om hans hjärta blivit halstrat över en av hans masungnar. – Det är hur patronens passion för Johanna på senare tid förvandas till ett lika häftigt hat, – – och detta hat likväl förenat med en svart sjuka som vi minsta anledning uppflammade i vild låga. – När det är till kommer att patronen ikke förmodde tillräckligt förgylla sina gärningar inför sitt eget samvete, – – utan mer och mer blottades inför detta till en hjärtlös skurk, – – så måste en var medgiva att den rikemannen i själva triumfen av sin lyckade händ var en ganska eländig och olycklig varelse. – Jag har mycket att säga i den gode Sven fort får Göran, men jag besparade till ett mera passande tillfällen. – Men nu gäller det att framföra mitt andra ärende som på sätt och vis en bön till er korporal. – Jag är nu sedan fjorton dagar myndig, äger ett vackert och gott hemman i bergssocken, – – och har eftermoget övervägade beslutat övriga studierna och bliva vad min salig far var, bonde. – Men jag är okunnig om allt vad till en gårds skötande hörr och äger icke heller någon släkting eller anhörig av vilken jag kan påräckna dubbelig hjälp på biträde i sådan affärer. – Min bön är därför att ni korporal brant flyttar hem till mig så som biträde och rådgivare. – Jag är fader och modellös och har icke heller syskon. – Om därför mår kärstin vill förestå mitt hus, Johanna skötar min ladegård och Ingrid hjälpa till i andra förättningar, så vore det mig välkommet. – Vad svarar ni på detta förslag, korporal brant? – Alla den ärvarande hade med överraskning hört Görans ord. – Det fanns ingen som ej ärrindrade sig det gamla goda ordspråket, att när nöden är störst är hjälp närmast och tänkte på Guds vakande försyn. – Ingen sägar vi, utom patron Nikolas Brakander, som nu plötsligt såg sin hem för felad och sina onda anslag vända till det bästa för dem, vilka han med allt det är hat varav hans skäl var mäktig svurigt att förfölja. – Korporalen fäste på Göran en blick, vältaliga renord. Den uttryckte hur rört hans gamla hjärta var av glädje, ömhet, tacksamhet och beundran. Göran kände sig härvid på en gång stolt och blyg, fällde sina ögon till golvet och kunde med möda avhålla sig från att trycka gubben i sina armar. – Men, sade korporalen hastigt, har ni väl betänkt er Göran? – Bör ni upphöra mera studie ny, som redan hunnit så långt i dem, och har så goda anlag att vi präst? – Mitt beslut gick överilat, korporal brand, svarade Göran. – Jag har länge överlagt mig själv om saken och är övertygad att jag handlar ganska klokt. – Ni ska en annan gång höra mina skäl och gilla dem. – Nu vill jag följa er till Mors Kerstin och Ingrid för att tala med dem. – Du, Adolf, gör mig ju sällskap. – Så slutade utmedlingsaktionen. Patron Brakander hade livet ett fullständigt nederlag. Han förbannade i tystigt hela världen, sig själv inbegrepen, räkte sig upp i gicken och återvände hem vid det uslaste humör. Följande morgon finnade vi i det båda djäknarna, sittande vid varandra sida på klippan in vid båtviken. Det har varit länge samtalat. Adolf synes ovanligt dyster och nedslagen. Göran håller hans hand och säger. – Det var inte en uppsvallande känslet, hastigt väckt medlidande som föranledde mitt beslut. Nej, Adolf, jag har länge sedan fattat det samman. – Det sorgliga uppträder vi går bevittnade för modde mig blått att icke uppskjuta med beslutets verkställande. – Min åsikt är att människan för sin egen del och i materiellt hänsyn det ej kan eftersträva större lycka än en självständig och oberoende ställning. – Genom redliga och arbetssamma fädersflytt har jag blivit arvinget till en sådan dot och ville iförspila den under jagande mot ett framtidsmål som må hända blått i en tom hägring. – Hällren att förslösa mina ringa-egodelar på långa studier för att slutligen inträda på en brödlös, bekymmerfull och beroende tjänstemanabana. – Hällre odlar jag för nöjsamt mina fäders torva och lever så som en man för mig under samma låga tak som det. – Men din ihåg för vetande göran, ditt begär efter kunskaper. – Det bästa kunskaper, det ongängligaste för vår odödliga andesrening och förädling inhämtas i livet skola min vän. – Och för övrigt är och kunskaper och vetande icke ett utslutande monopol på våra högskolor än var har i våra dagar tillfällat utveckla sig på egen hand. – Och jag känner ingenting som hindrar en kunskapstörstande bond att liva god teolog, filosof eller naturforskare. – Ack, sa Adolf V-modell, det är således förbi. Förbi allt vad vi får dem drömde om vår framtid och med ett fostbrödra lagtroget knutet för hela vårt liv. – Du går ifrån mig Göran, du som jag innerligare älskat än om du varit min bror. – Nej Adolf, vår vänskap är evig. Vad betyder det att ett större eller mindre avstånd skiljer våra personer, då ett oförgängligt syskonband förenar våra skälar? – Förr eller senare måste dock Tvenne vänner skiljas, deras väg genom Livestal, kan nej alltid vara densamma. Det måste säga varandra för väl och mycket förr så vi gravens rand. – Men minnet av det förflutna och hoppet av det tillkommande har varit gemensamt, och i avlägset fjärran vinkar den slutligen en hamn där ingen skilsmässamhär ska framkalla saknadens tårar, och släktade skälar förenas i evigt fostbrödra lag, bevittnat av Gud och svurret vid kärleken ur källan. – Far väl Adolf, vi återse varandra. Jag ska ofta älsa på dig i Växjö, och när du kommer till akademin så brevväxlar vi ofta med varandra, och under dina ferior reser du till din vän Göran. Tjecknarna omfammnade varandra. Göran sökte visa sig stark och glad, men icke desto mindre runn och hans tårar, då Adolf gråtande tryckte sig in till hans bröst. Så stod och det länge, men slutligen bemannade sig Adolf, fiskade farvel och skyndade bort. Göran stod kvar och såg med torrfulla ögon efter honom. Hunnen till skogsbrunnet vände sig Adolf om, vinkade med handen ännu ett avsked och försvann därefter bland granarnas stammar. Slut, älfte kapitlet, Aukfongnen, läst av Lars Rålande. Devandrande Tjecknarne, bonde historia av Agrickola, Viktor Rydberg. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, public domain. För mer information, eller för att frivilligt bydra, gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rålande. Tolfte kapitlet. Slutet. Historien om de vandrande Tjecknarna är nu slut. Men många år har va förflutit sedan Göran och Adolf vandrade omkring i smålandskogar efter blommor och äventyr. Det är och nu icke längre ynglingar, utan män som på olika vägar genomgått en allvarlig lärokurs i livets skola. Många ungdomliga förhoppningar har va bleknat. Många av deras luftslott sjunkit under synranden. Mången storm på livets hav skakat deras farkoster och nödgat hem att berga ett och annat av det segel, varmed i början av sin bana, stolt utlup på i rungdomens hamn. Men det gläder oss att kunna säga att det aldrig glidt skeppsprott, utan med dygden till ort så kärleken till kompass, arbetat sig fram genom bränningar och skär. Och att det länge åt skilda nu seglar tillsammans i lugnare vatten, med gott hopp att en gång välbärgade kastankar vid den obekanta stranden på andra sidan havet. Under dessa förflutna år har va många händelse tilldragit sig i det personers liv vilka vi i vår berättelse skildrat. En och annan har även nått målet av den jordiska vädjubanan och försvunnit från åskådarens blickar. Innan vi säger läsaren farvel vill jag vi kortigt redogöra för dessa personers öden. Svenstål tjänade trän i år vid gardet, omtyckt av både förmän och kamrater. Han är höll ofta brev från fosterföräldrarna, från Johanna och Göran, brev som skildrade deras lycka, trevnad och det växande välståndet i den sistnämndes hus. Slutligen anländde ett brev som underrättade Sven om ingenting mindre än att Göran ingått en kristlig, äkta förening med Ingrid och skildrade alla enskildheterna av det storståtliga brölloppet, vid vilka bland andra ad av sparfält, då Uppsala student, fungerade som marschall. Så lycklig Sven kändes över sina anhöriga sovänners välgång, trånade han dock efter hembygden och efter sin trogna Johanna. En olycksändelse som Sven dock i sitt hjärta väl singade, gjorde att han snarare än han hoppats, fick återsed dem. Vid en provskjutning av nya ivär förlorade han nämligen ett finger på vänstra handen. Fick med anledning därav avsked urklickstjänsten och återvände full av hopp och glädje till hembygden. Det penningar han genomträget arbete förtjänat på sina från tjänstgöringen lediga stunder, hade han trog en sin föresats, alltid skickat till fosterföräldrarna, hur han väl visste att dessa nu ej mera behövde dem. Göran hade för dessa penningar på sina ägor byggt och inrätt än ett stuga, med brevidliggande smedia, och när Sven hemkom var allt i ordning för hans och Johannas giftermål och bosättning. Vi behövde väl ej säga att Ike unödigtvis uppsköt då med studerandet av giftermålsbalken, utan byggde Jone lag med all skynsamhet och gammal. Barnbarn uppväxte kring korporalbrant och mår kärstin, deras ålders sol sken varmt och ljuvlig, och kastade innan den skönk under horisonten ett rosensken över livets höst. Vi vände oss ojärna från denna tavla av hemtrevnad och lycka, för att med några ord redgöra för herrarna brakanders och spökvis senare levnadsöden. Det grål som vid utmedlingsaktionen uppstått mellan dessa tvillingskälar växte till öppen fienskap, då begge, angelägnat avkasta umkarslivets pörda, längre fram stötter på varandraså som rivaler om den rika kronofogde-dotters hand och kapitaler. Brakander slog emellet till spökvist ur brädet, men hatade honom sjufalt djupare just med anledning härav. Typ patronen fanns snart, att han i sitt hus fått en olidlig xantippa, vars hela diktan och traktan gick ut på att låta mannen känna trycket av sin järnskoda toffel. Sedan det äkta makarna i åtskiliga år berätt varandra ett hellvete på jorden, blev och dess slutligen för första gången ensa om en sak, äktenskapsskillnad. Patronen som ännu alltid hade nordskärna orden i tankarne rejste därefter till Stockholm för att vigilera sig till densamma, uppträdde med stor glans och fick en viss ryktbarhet för sin dumdrighet, sina eleganta ekipager och sin stora otur på rolett. Betydligt pungslagen återvände han till sina masungnar i Småland, svärjande över regeringen som räckte honom stenar istället för bröd. Han hade nämligen fått vasen, men icke nordskärnan. Emelletid hade Brackander fått smak för Stockholmslivet, sådant detta är i vissa kretsar. Återvände ofta dit, levde överdådigt, spelade med raseri, vanvårdade sin affärer, inlät sig för att upphjälpa dessa i äventyrliga spekulationer och ruinerade sig slutligen totalt. Trevnadslösa med åtföljande masungnar och järnbruk gick under av kvonsklubban. Med en obekydlig spillra av sin förmögenhet drog sig Brackander undan, Gud vet vart, i det nejder där han i sina lysande dagar huserat visste man ingenting om mans öde. Till samt plötsligen många år därefter återvisade sig där städes. Mycket förändrad icke blott till sina yttre villkor, utan även till sin indre mänfa. Han inköpte ett litet pappersbruk, beläget en mil från Göransgård, levde stilla och indragit. Ja, gjorde sig till icke ringa förvåning för dem som förutkänt honom, omtyckt och aktad av de få människor med vilka han kom i beröring. Motgången hade utan tvivl väckt honom till besinning och förmått honom kasta en djupare blick i sitt indre. Sedan han icke längre hade ett ankarfäste i rikedomen och ett mål i sin fåfängas tillfredsställande, hade han för att ej förtviva, måste söka ett annat säkrare ankarfäste och ett annat bättre mål, och fann slutligen efter hårda strider och djup självföredmjukelse vad han sökte. Motgången är för sådana karaktärer en god tuktumästare till de goda, och hända vad det begär efter försörjning som för honom tillbaka till den nejd, vid vilken de sorgliga minnena från hans förflutna levnad vår och fästade. Då han kort efter sin återkomst följer en häftig sjukdom, let han kalla korporal brand till sig. Vad som då förefölj mellan de båda männen vet av ej, patronen tillfrisknade åter, men från den stunden blev förhållandet mellan den gamle krigaren och hans fornevedersakare, såsom mellan en öm fader och en ångerfull son. Och detta förhållande fortfår till det skamle brand med ett av år och gjordes glädje, och längtande efter högre fullkomligare fröjder tillslöt sina ögon i kretsen av sina barn. Hans kära hustru hade före honom gått till ett bättre liv. Det ligger begravna vid varandra sida i socknen kyrkogård. Kronolänsmans bökvist senare levnat söde är lika tragiskt som är kortutberättat. Sedan han åtfylliga gången varit anklagad för grova tjänstefil, men lyckligt rätt sig ur klämman, blev hans lagstriga handlingar, försnillningar och råferier allt gervare, till dess han slutligen råkade i fällan, miste tjänsten och måste böta med en betydlig del av sin hopskrapade förmögenhet. Han levde där efter ett ömkligt liv så som brännvinsadvokat i en av små städerna, söp förtvivlat och dog slutligen av fyllerigalenskap. 20 år har var förflutit sedan det båda tjeknarna sade varandra farvel vid den lilla båtviken och skyldes åt för att på olika vägar vandra genom livet. Det är en härlig sommarafton. Dagsarbete ute på marken är slutat. Solen funger mot horisonten och övergjuter med ett härligt rosunsken den nyss av en lätt regnskur upp friskade nejden. Det doftar från den nysslagna höt och rökpelarna som uppstigar från hydderna för kunna att aftonmåltiderna tillredas för det trötta arbetaren. Omgivet av bördiga åkrar och en liten vacker trädgård ser man vid stranden av en vägg ett vitmålat landhus av det trevligaste och mest ydylliska utseende. Kastar vi en blick genom trädgårdstaketes spelor ska vår blick falla på ansikten som måste förekomma oss bekanta, i trots av de tjugo år som förflutit sedan vi senast såg dem. En medelålders kvinna av särdeles friskt och vackert utseende går omkring och vattnar trädgårdsrabatterna. En högväxtman står i fortärmarna under ett eppelträd och nedskakar frukt. Det vackra äpplerna regnar på marken men upplockas snabbt och under friska skratsalvor av en helskara rödkindade barnungar. Vi ser framför oss Göran, Ingrid och deras barn. Göran är den mest ansede mannen i sin församling, i medan han allmänt är erkänds och sådana förmögnas det driftigaste och kunnigaste. Hans gård som förut varit ett vanligt gott bondhemman har genom ihär ett arbete och klokt användande av nyare rön upptäckte inom agrikulturens område, drivits till en avkastning som överträffade vidast större herrgårdarnas inejden. Brydvid sina egna göromål försömar han icke kommunens, han är första mannen i sockenämnden och alla slags kommunala inrättningar. Ingen städes är och skolväsendet och fattigförsörjningen bättre ordnade än i hans församling. Han synes utan att någon sin överlasta sig med göromål har varit tid till allt. Hans sinne är lika spänstigt, hans hjärta lika varmt, hans lyne lika glatt som i ungdomen. I hans hem är och trevnad och familjelycka gamla gäster som ej synas ha för avsikt att någon sin flyttad är ifrån. Nu hörs bullret av en vagn som närmar sig och stannar utanför porten. Barnen skyndar nyficket framför att betrakta den samma. Det är en suflett förspänd med stolta eldiga hästar. En medelålders mann i elegant resträkt, men blek, mager och avdystert utseende stiger ur. Göran går honom till mötes, deras blickar mötas, Göran står ett ögonblick vildrådig och tvekande. Men främlingen fattar livligt hans hand och säger, Du misstagade icke, jag är din gamle vän Adolf Sparfelt. Göran och Adolf hade ej sedan många år sett varandra. Brevexlingen därmed mellan hade även länge sedan upphört. Enda statidningarna och rykten kände Göran något av Adolf senare liv. I sitt hjärta hade Göran alltid haft en liten plats särskilt helgad åt minnet av sin ungdomsvän och tänkte ofta med vemod på förgängligheten av de känslor som i ungdomen hävar vår varm men kraft som synes kunna trots attidens skiften. Men det båda männs banor hade förtem i så olika riktningar att få beröringspunkter mellan dem kunde uppkomma. Adolf Sparfelt tillhörde dessa naturen såväl lottade älsklingsbarn och svilka förståndet och känslan, den praktiska blicken in i livets förhållanden och det poetiska åskådningssättet som kastar en gyllernes slöja över det mörka gruset är upp på ett harmoniskt sätt förenad. Och likväl måste dessa naturens gundslingar just till följd av denna harmoniska skälsbildning förr eller senare komma ett missförhållande till världen i en strid med den existerande verkligheten som ska beröva dem deras lugn och förbittra deras liv medan vardags människorna vandrar sin bana i fred och förstå att begagna varje omständighet som möter dem till sin fördel och bekvämlighet. För det förras tankeskärpa framstå tidens alla liten i dagen och deras rättskänsla, deras strävande efter idealet förstora och hända dessa liten och göra dem ordräggliga. En inre oemotståndlig kraft driver dem då att uppträda som världsförbättrare och reformatorer. I ungdomens första häftighet innan det ännu lärt uppskattar sina krafter kastade sig med riddlig iver i striden utan att räkna sina motståndare. Det kämpar med öppet visir och riktar lanse mot allt som enligt deras uppfattning är ont och falskt, men få är och det vilka styrka består provet och det starkast kunna dock i bästa fall nedgöra en fiende bland i tusen mot vilka det känner sig manade att uppträda. Dessa få individer överlämnar sina namn och historien och framstår för kommande släkten som som firade hjältar eller hånade maturer. Det övriga duka under och draga sig ur striden med krossat hjärta med förlorad tro på mänsklighetens framtid och de godas seger. Till dessa hörde Adolfs sparfält. Hade han varit en vanlig människa, en av de oräkniliga som bygga på det 19-århundrade stora filisterbabel, skulle ingen bättre än han kunna att njuta livet i ro och glädje, till han var rik, var ett lysande namn och ägde alla det ytans egenskaper som göra lycka i världen. Men Adolfs sparfält hade för mycket av huvud och hjärta för att bliva en epikuresk filister. Där till kom att han hade uppfattat kristendomen på ett sätt som föga överensstämmor med den demoraliserad, moraliskt kraftlös och i grunden hednisk tids åskådningssätt. Den sanne kristne är enligt Adolfs uppfattning av vår lära, en soldat som evigt svurit sanningens farna och förbundit sig att med uppoffring av allt gjordiskt kämpa till sista andedraget mot i onda i världen eller i sin egen varm. Ingen vapen vila för att hämta andan är honom tillåten. Han får icke mäkla icke underhandla med fienden utan ständigt överdingnande förhoppningar och bleknade levnadsfröjder rycka framåt och slutligen stuppa under korsets farna. Den som bekänner kristus måste taga sitt kors på sig och följa honom med dyliga åsikter stormade Adolf som en livlig av stridsfröjd brinnade yngling ut i världen. Han uppträdde på varje skådeplats där en social, politisk eller religiös fråga utkämpades och är i nog härmed. Han ansåg sig genom sin oberoende materiella ställning och sin plats inom samhället framförallt lämplig att draga i härnad mot demoralisationen på samhällets höjder mot skurkar som skyddad av rikedomen eller dålda i höghetens nimbus ostraf att håna sedlighet och lag för trampade svaga eller genom sin exempel giva brott och laster ett slags berättigande i det lägre ståndens ögon. Detta kunde framförallt ej förlåtas, Adolfsparfen. Hela världen ropade på skandal och skickan. Till nutiden står på den moraliska ståndpunkt att en beklagar varje rikskurk som drages till rätta för en nedrighet förgången på sina penaters område. Den gamle kato som på sin tid, en hednisk tid demaskerad och bestraffade det rikes och förnämns laster och brott ärade som som roms edlaste medborgare. Adolfsparfen däremot som försökte detsamma ställdes på ungefär samma linje som en nidskrivare och fördade endast hat och finskap för sina ansträngningar. Uttröttad och förtvivlande drog han sig slutligen tillbaka. Hans krafter vore uttömda, hans skäl strängar slappnade, hans trobruten. Det enda mål för vilket hade ansett det värt att leva och sträva hade sjunkit under hans synkrets. Världen låg framför honom så som ett mörkt svedjeland. Livets syntes honom så som ett uselt gyckelspel och mänskligheten som en krälande myrhop. Han annat mål än att i evighet på samma sätt släckte från släckte släppas tråd till sin stack. I sådan sinnestämning återsåg Adolfs sin gamla vän, vilken förändring på dessa år. Var var nu den livlige rosen kindad av hopp och ledje flammade ynglingen. Med vemod vilade görans blick på detta dystra ansikte. Vars herjade drag endast svagt och där hindrade omans lille älskade vän från gymnasiotiden. Aktiden låte rosor uppspira endast för att andas stöd och förvistelse i deras kalk och sprida deras blad med höstvinden. Anledningen till Adolfs sparfälls besök hos Göran var den. Att han ämnade besi en till saluvarande egendom vars ägor gränsade in till Görans. Efter vad vi ser der mera förnummit har Adolf också bosatt sig där städes så att i forna gymnasiekamraterna är och nu närmaste grannar. Göran hade skickat bud till Svenstål med underrättelsen om Adolfs ankomst. Sven och Johanna och deras barn infördes strax därefter. Aftonmåltiden framsattes och Adolf kände liksom ett nytt liv i kretsen av dessa enkla, glada och lyckliga människor. Senare på kvällen då Göran och Adolf blivit ensamma med varandra vandrade det ut i den tysta skärnbrysta nejden. På Adolf öppnade för vennen under ett långt samtal sitt hjärta uppdrog en teckning av sitt liv och målade i sorgliga färger sitt nuvarande självstillstånd. Min vän, sa Göran, du liknar stridsmannen som lämnat slagfältet med ett belödande sår. Men såret är Gud i lov icke till döds. Tiden och en sund levnadsphilosofi skulle ha läkade och endast efterlämna ett hedrande är. Ett tillfredsställande minne av vad du kämpat lidit och genomgott. Du drager dig tillbaka med en nyttlig lärdom att nämligen dina krafter ej motsvarar din goda vilja. Du är flesta och ingen bör frivilligt lägga på sin skuldra en större börda än han förmår bära. I annat fall störtar han på vägen och har ingenting bidragit till det stora endamålet. Du ska fortsätta striden men ej som som en ensam irrande riddare utan som en soldat i det djupa lederna av det tusende som verkar tyst och obermärkt men inte så ringa välsingelse. Jag tror mig har funnit att man för att göra andra lyckliga måste själv vara lycklig. Utan spänstighet i skälen och mod och hopp i hjärtat kan man ej uträtta något verkligt gott och bestående. Dessa egenskaper ska du återvinna under ett verksamt och fredligt liv i naturens sköte. Erinnerar du dig sagan om Heracles fruktansvärda ståndare som varje gång han besegrad fälldes till jorden hämtade nystyrka av denna sin modersparm och med förnyad stridsluss bände belten med lejontämjaren. Odlas säd på dina åkrar fisk i dina dammar blommor i din trädgård. Varje morgon ska då bringa dig nya fröjder. Du ska steg för steg följa utvecklingen av dina blommande förhoppningar och slutligen inbärja skörden av dina ansträngningar. Och framför allt skapa lyckliga människor omkring dig odlade dina sinnen och sökat så ett gudångligt utsäde i deras hjärtan. Ikke alla kornskola falla på hellebärget. Ett och annat ska spira upp och bära frukt och giva nya frön för kommande tider. Varför klaga om man ej med ensk kan omskapa världen? Vad är den enskilda människans livslängd mot mänsklighetens oändliga framtid? Verka medan du lever och dö med det hopp att godsriket i tidernas fullbordan ska nedstiga på jorden. Det båda vännerna hade under samtalet gått mot ortens lilla kyrkogård och stod och nu vid gamle branschgrav. Adolf fort får göra den bästa läkedom för en nedstämd skäl i doktanken att gjorda livet blått i en försal till evigheten. Livet här nere med det små bekymmer är ju snart förbi. Den korta dagen lider till enda och sedan. Sedan mild är natten, hjärtats natt i graven, som ett månljus över land och vatten, som en vårfläkt över haven. Ingen sorgens hand trycker sinnet ner endast friden ler över gravens land till dess evighetens morgon tänder purpor ljus kring natten sländer. Slut tolfte och sista kapitlet Slutet av det vandrande Gäknarne av Victor Rydberg läst av Lars Rolander. Tack för att du har lyssnat.