 Handler terrorisme om frygt, eller handler det måske snart om kedsomhed? Det er det spørgsmål, som jeg gerne vil stille til jer i dag, og jeg vil prøve at komme med forskellige argumenter for, at man måske burde betragte terrorisme mere i kedsomhedenslys, end man som regel gør det, hvor man som oftest antager, at terrorisme det handler nogengang om frygt. Det er ikke så overræstende, kan man sige, at man som regel taler om terrorisme som noget, der handler om frygt, fordi der er rigtig mange gode grunde til at se på det på den måde. I terrorforskningen, der er der især to traditioner, som helt overledet set, to måder hvorpå man behandler emnet, hvor man kunne kalde den ene den klassiske terrorforskning, og den anden den mere kritiske terrorforskning. Det interessante ved begge de her traditioner, det er, at de sådan set indgiver om, at det handler om frygt, kraftsagt. Den klassiske terrorforskning, er den forskning i terrorisme, som stiller spørgsmålene, hvad er terroristerne sin terrasse, hvad er deres formål, hvad er deres metoder, hvorfor gør de det, de gør, og hvor kunne de tænkes, at gøre det næste gang? Interassen for de klassiske terrorister er altså Osama bin Laden og kompanien. De er interesseret i at finde ud af, hvad tendenserne kunne vise at være frem over, eller finde ud af, hvad det er for motiver, der driver folk til at gøre nogle ekstremhandlinger, som terrorangreb, vidderligere. De mere kritiske terrorforskere lægger et andet fokus på sammen. De stiller spørgsmålet, hvem har interesse i at tale om terrorisme, på den måde, som vi generelt taler om terrorisme. Det vil sige, de stiller spørgsmål om, hvordan vi i tale sætter forskellige terrorangreb, eller truslen fra terrorangreb. Et klassisk æmne for de kritiske terrorforskere vil være præsidenter, som George W. Bush i USA. Altså, hvad fik han ud af, at 9-Eleven pludselig var der? Hvad fik han ud af, at man pludselig kunne fornemme den her frygtige befolkning? Hvad fik han ud af, at han kunne gennemføre forskellige lovpakker med legitimitet, fordi det skulle til for at bekæmpe truslen fra terrorisme? Så den klassiske tradition i terrorforskningen er den, der interesserer sig for terroristerne, og de kritiske er dem, der interesserer sig for dem, der taler om terroristerne. Og det interessante for vores lille spørgsmål i dag, det er altså, at begge disse traditioner er fuldstændig enige om en bestemt ting, nemlig, at det grundlæggende spørgsmål omkring terrorisme, det er spørgsmål om frygt. Altså, frygten er ligesom den grundlæggende følelse, som vi alle sammen på en eller anden måde bliver stillet over for i forbindelse med terrorisme. Hvad endet det nu er på grund af angrebene eller på grund af dem, der taler om angrebene? Så den grundlæggende tese er, at terrorisme handler om frygt. Og når man får præsenteret sådan en tese, så kan det være virkeligt nogle gange at glede lidt efter nogle tegn på, at det måske kunne være anderledes, hvis man rent faktisk vil argumentere for en eller anden på os der. Det jeg vil pege på her er en bestemt udvikling i holdningen til henholdsvis muligheden, sandsynligheden for et terrorangreb og holdningen til brugn af tortur, som midt i kamp mod terrorisme. En udvikling som skete jordene fra 2009 til 2011 i USA. I den periode, der viste det sig ved undersøgelser blandt befolkningen generelt, at man langsomt, men støtt blev mindre og mindre bange for terrorisme. Man forventede i stedet mindre grad, at amerikanerne ville blive udsat for et terrorangreb i den nærmeste fremtid. I samme periode viste det sig i middeltid også, at folk var mere og mere villige til at accepterere ret ekstremt middler i kampen mod terrorisme. Man var mere og mere villige til at accepterere anvendelser af tortur for at bremse eventuelle terrorangreb. Det sig selv stiller et godt spørgsmål til dem, som argumenterer for, at frygten for terrorisme er et af de bedste middler, til at gennemtrumføje forskellige ret politiske stramninger til at bekæmpe terrorismen med. For eksempel, altså tilladelsen af tortur eller forskellige tilladelser i retningen af stærkere overvågning af samfundet, stærkere middler til ordens magten, til at sætte folk fast på ubestemtid osv. Så det her lille skifte i holdningen til for eksempel terrorismen og tortur stiller et godt spørgsmål til teisen om, om det overhovedet er frygt det handler om, når vi snakker om terrorisme. Hvis man skal til at betragte terrorismen og de følelser, vi har omkring dem på en anden måde, end det her som plejer at være tendensen i både forskning og offentlighed, nemlig at terrorisme skulle hen om frygt, så er det mit forslag, at vi betragter den i forhold til kedsomhed. Og der vil jeg prøve at anbefale jer bare at overveje en lille simpel ting, som måske kan pege af i retningen af den her pointe, nemlig prøve at forestille jer en verdenspolitiske situation, hvor politikken generelt set er mere kedelig, end den var lige inde 9-11, altså lige inde efter september 2001. Jeg tror næsten ikke det er muligt, og der er faktisk ret mange, der har beskrevet det her, som en stillstand i politikens udvikling, der skete fra Murans fald og så frem til 9-11. Hvad var der tilbage der? Der var administration, og der var udbredelse af den sejrene part i den kolde krig, så for stor del af verden som muligt, altså det Liberale Demokratieskuld udvides, og så var historien sådan set afsluttet. Det næste skridt, som jeg så gerne vil have jer til at overveje, det er, at de her følelser som frygt og kedsomhed, måske jeg lige vel kan sige, at have et eller andet med hinanden at gøre, hvis man skulle forestille sig, hvad det egentlig er, som man frygter i forbindelse med terrorismen, så ville man ret hurtigt komme til den her kendelse, at det egentlig altid er noget ubekendt. Det som terrorismen, når vi frygter den, handler om, er aldrig, at det, som vi allerede har oplevet, skulle kunne gentage sig, men langs nare denne vished om, at noget ubekendt, noget som vi endnu ikke ved, hvad er, pludselig kunne ske med os. Det vil sige, at det er den retikale, åbne mulighed, som for alvor presser sig på i forhold til terrorismen, når vi frygter den. Hvis vi tager søren Kjekkegaard's ord omkring angsten, så ville man kunne sige, at frygten for terrorismen er meget bedre beskrevet, som en bestemt form for angst, nemlig det, som Kjekkegaard kalder mulighedens mulighed. Selve det, at muligheden, den åbne, uvæsse, usikre fornemmelse af, at et eller andet kunne måske, som vi ikke rigtig ved, at den i sig selv, altså usikkerheden, åbenheden, er enormt present. Det er det, der skaber angsten. Selve den åbne muligheds mulighed, er angstens egentlige motor. Og hvis vi tager en anden eksistentalistisk filosof, nemlig den tyske Martin Heidegger, så beskriver han kedsomheden på en måde som er, på en eller anden måde, interessant at lide denne forståelse af angst hos Kjekkegaard. Han beskriver nemlig kedsomheden som brækliggende muligheder. Altså det, at vi egentlig har alle mulige muligheder, når vi keder os, så er der alt muligt, vi kunne gøre, men vi har ikke rigtig noget at gøre med, at det, vi kunne gøre. Vores muligheder er flade, uinteressante, kedelige, døde. Vi ved ikke rigtig, hvad vi skal stille op med dem. Så muligheden i kedsomheden er flad, kedelig, uinteressant, har ingen kraft, og i angsten der er det erfaringen af, at muligheden viderelig er kraftfuld. Den er viderelig åben og uprecis, men det føles meget nærværende. Det er det, at alt muligt åben og uprecis kunne ske med os. Så vi har denne sammenhæng mellem to forskellige, meget retikalt modsatrettede stemninger, men hvor den ene altså er kedsomheden og den anden er angsten. Og der vil det intressente være at sige, at måske er det en langt bedre måde at forstå, den måde vi forholder os til terrorismen, den måde vi reagerer på terrorismen, vil jeg forstå det i disse kategorier, end at forstå det i de kategorier, som man meget ofte vil gøre det, nemlig, hvor sandsynligt er det, at der sker terrorisme. Og hvis vi tror, at terrorismen er meget sandsynligt, så bliver vi meget bange for terrorismen, og så frygter vi det, og så vil vi måske være mere tilbøjelige til at accepterere de her forskellige tiltag, som for eksempel torturer til at bekæmpe terrorismen. Så i stedet for, at vi snakker om sandsynlighed og usandsynlighed, så kunne man langt bedre snakke om mulighedens kraft og manglende kraft. Og når vi erfarer den mulighed som verdende kraftfuld, så erfarer vi den som angst, og når vi erfarer den mulighed som mindre kraftfuld, så erfarer vi den som kedsomhed. I den forbindelse er det interessant, at Kirkegaard siger en ting til om angsten, som kan være interessant for os her. Han siger, at angsten er en antipatisk sympati og en sympatisk antipati. Især i forhold til den sidste her, en sympatisk antipati, der er det altså en ubehagelig følelse, som man lige vækker en eller anden sympati hos os. Der er noget ubehageligt ved at være i en tilstand af angst, men der er også, som han siger, en land sød med ved den følelse. Et land, der piger, et landet, der lokker, et landet, der ækker os på en eller anden måde. Og tanken om, at kedsomhed måske er det relevante kategori, at den interesserer sig for i forbindelse med terrorisme, er altså tanken om, at det, som vi i virkeligheden får ud af, at der far er terrorisme, er en angst, som river os ud af en politisk virkelighed, som er alt for kedelig, som er alt for uninteressant, som han var med en administration, som handler om udbredelse af noget, som vi alle sammen godt ved, vi synes er det rigtige, for eksempel liberal demokrati, men en følelse af, at det her er ikke rigtig noget, der ækker os med her. Derimod så tilbyder terrorismen en politisk følelse, som er angstfyldt, som måske kan på forskelligvis ække os, interessere os, give os en opstemthed, give os nogen at have, nogen at være imod. Det kan så enten være på samme billaden, det kan være folk som George Bush, men ikke det, som terrorismen viderelig gør for os, det er, at den gør politikken interessant, nærværende, spændende og osfarlige igen.