 Bona tarda. Bona tarda, Good Afternoon. Benvinguts a la inauguració d'aquest acte, d'aquesta conferència que durarà unes quantes hores, que estarem compartint en aquest espai de l'edifici històric de la Universitat de Barcelona. Bé, en aquest moment, per inaugurar l'acte, donaré la paraula primer al senyor Xavier López, que ell és el director de la Fundació Solidaritat UB. Benvingudes i benvinguts. Jo no parlaré massa, perquè l'especialista de tot això és el Jordi Guixier. Però si volia dir algunes petites coses, una és que per la Fundació Solidaritat, que és l'instrument de la Universitat de Barcelona per treballar, no sé si totes, però si moltes de les qüestions socials on pot intervenir una universitat i una universitat com la de Barcelona, doncs per nosaltres els temes relacionats amb la memòria, gràcies, deia que els temes relacionats amb la memòria són molt importants, no només per el fet o per allò que tenen de record del passat, un passat que pot ser d'alguna manera èpic o interessant de recordar, sinó perquè són... És una cosa que té molt a veure en el present. Té molt a veure en el present, té molt a veure amb la lluita que s'ha de mantenir continuament per conservar les conquestes democràtiques que ha costat molts anys aconseguir i en aquest sentit avui hi ha un... s'ha publicat en un diari ara un article de la Montserrat Tura que se'l va aconseguir a Justícia en el Govern de la Generalitat i que és una de les persones que en aquest país pensen que no és que anem molt sobrats i per tant, val la pena tenir un compte. I és un article molt interessant, molt curtet i molt interessant i parlar de la sentència que es va publicar, es va fer publicar fa per allò 3 dies del Tribunal Penal Internacional per l'Antigua i l'Oslàbia que va condemnar aquest nap perpetual, general Ratcom l'ha dit, per l'acadèmola que tu no el va condemnar per Genocidi, general Ratcom l'ha dit, que sabeu que és un dels responsables, un dels principals criminals de guerra, de les guerres que van tenir lloc als anys 90, l'Antigua i l'Oslàbia. La Montserrat Tura en aquest article, diguem que es queixa de que en la vida política o en l'actualitat política, aquesta notícia ha passat bastant sense pena ni glòria. I és un fet molt important, és un fet molt important perquè per una banda reivindica la necessitat de la justícia universal, és a dir que les persones que cometen crimes contra l'humanitat, crimes de Genocidi, doncs sàpiguen que poden ser perseguides, més enllà del territori on estan i del temps en el qual porten a terme les seves accions, justícia universal que lamentablement el govern espanyol o el Parlament espanyol va laminar fa un temps, per una banda això reivindica el tema de la justícia universal i lamentar que un fet tan important hagi passat sense pena ni glòria perquè vol dir que alguna vegada la memòria del que va passar fa 22 anys va caient en l'oblit. La qual cosa és una falta de diverses coses, de sensibilitat, de respecte per les víctimes, però també és un perill per la possibilitat que aquest tipus de coses torni a succeir. Per tant l'article em sembla que és molt atinat perquè en un moment com el que hi ve en convuls a nivell polític ens recorda que hi ha coses que corrents de fons que s'han de tenir en compte i s'han de preservar. Per això em sembla tan important el tema de treballar amb tota aquesta dimensió de les polítiques de memòria. L'article de la Montsetura fa referència a això, a la necessitat de tenir polítiques actives de memòria que siguin fermes i que vagin a la rei de les qüestions perquè si no ens trobem el problema que fets que pensem que no s'han de repetir, repeteixin. I això és una mica la clau que a nosaltres ens impulsa a tenir un programa obert des de fa ja 4 anys, que és l'Observatori Europeu de Memòries, que és una aposta jo crec que forta de la fundació i de la universitat per jugar un rol important amb el que és la defensa de les polítiques públiques actives de memòria, i que això en tot cas el Jordi ho explicarà més i millor. Jo no diria res més donar-vos la benvinguda una altra vegada les gràcies per estar aquí i per estar els propers dos dies amb nosaltres i esperar que tot el que es parli aquí sigui d'interès per tots i ens permeti una mica en resposta a l'article de la Montsetura construir o preservar polítiques de memòria que són la més polítiques que molt sovint, com hem viscut en el nostre país en els últims anys, estan sempre, o molt sovint, estan en risc. Gràcies. Moltes gràcies, Xavier. Bé, de ben sabut, tindréu temps i ocasió per parlar de tots aquests temes que ens has deixat damunt de la taula i penso que poden ser claus per arribar a algunes conclusions a llarg d'aquestes hores. Bé, ara dono la paraula amb el doctor Jordi Guixé, que és director de l'Observatori Europeu de Memòries. Moltes gràcies. Vice-rectora Màrita Vilalta, Xavier López, director de la Fundació Solidaritat. Doncs gràcies a tots vosaltres. Benvingudes i benvinguts. Benvingut Manel Vilà, que acabes d'entrar. Hola. Buen vespre. També agrair aquest colòquic, que congrés a aquest seminari, perquè vam començar amb una espècie d'idea d'un seminari, doncs el programa de la Comissió Europea, els responsables del Pavel Tixas i el Gisel Pelaido, sobre els temes d'euro for citizens i que donen suport, diguéssim, a les activitats des del 2012 de l'Observatori Europeu de Memòries dins de la Universitat de Barcelona i la Fundació Solidaritat. A veure, que és un dels serveis que hem de fer. A més, sí que estem a la campanya, a la campanya. I a més, també, que hem de reconèixer tot el nostre equip i el equip de la Fundació, especialment a l'Observatori, i la gran tasca, treballi paciència, no sé on estàs, per ajudar-me amb aquesta organització amb els continguts del Congrés i també a la Fernanda, L'entitat i l'associació Memores enret, que també ha representat aquí, que ens han ajudat i han col·laborat amb nosaltres per la labor, llibertat i selecció de les comunicacions. I també especialment, i ara entrem en el tema, la Maria Guinovar, que és la filla de l'artista, el pintor i amic també, Josep Guinovar, que ens va sedir aquesta bella i sàvia granota. Alguna vegada el seu pare va pintar en el mar de la seva gran obra, que es diu El Mural i les quatre estacions, que conjuntament, no sé si el coneixeu, amb l'Era i a la Cabana, configurem un univers artístic ple de càrrega memorial, tant personal com col·lectiva. Doncs, òbviament, la Cabana i l'Era reflecteix quan ell es va refugiar fugint de Barcelona, ara fa 80 anys, sota les bombes dels feixistes, a Gramunt, i a Gramunt va ser destrossada al 70%, i es va haver de tornar a refugiar de la seva casa a Gramunt, a les cabanes de Volta de Pages. Guinovar, i molt poca gent ho sap, aquest artista universal, té una connotació personal i col·lectiva en tota la seva obra, permanent i constant, i ho estem treballant en diferents projectes, sobre el tema de la memòria, òbviament. Els ponents, que també esteu aquí, que heu vingut avui, de molts llocs d'Europa i de la resta de l'Estat espanyol, i els assistents, socis també d'Observatori i amics de la Universitat, i també aquesta casa, òbviament, que, com sempre, ens acolliu amb les vostres activitats, el vostre suport i la vostra iniciativa. Vull dir-ho, a les persones que anirem a l'Europa en molts països, i també els amics frances, el missatge de George Mink i els altres. Bona nit. On és molt honorat d'anar aquí amb tu? L'Ancet Barcelona és la bella i antiana universitat i de totes les persones que estan aquí, s'haurien de parlar i que els usajen o pausen la memòria genu i australia. Igualment, passo a Castellà, amb un gran assentament de Solsona, als col·legues i amics del rest de l'Estat, de les comunitats autònomes, d'aventaments. I, d'alguna manera, intentaré dedicar-vos algunes frases més al davant. De tota manera, bueno, hace un tiempo ya mi hermano y un amigo suyo, son dos grandes biólogos, David Guichet y Dani Villero, también son ex alumnos y doctores de esta universidad, la Facultad de Biología, pues me contaron una historia que implicaba una pregunta preliminar y premonitoria. Y la pregunta era por qué las ranas, después de la florida y floricida primavera, el fructuoso i fèrtil verano y el romántico otoño no temen al invierno. Esta era la pregunta. La explicación, si me permitís, tiene su base científica también. A pesar de su frágil apariencia, las ranas disponen de numerosas estrategias para sobrevivir a los cambios estructurales y ambientales extremadamente adversos. Entre dichas estrategias, la hibernación de la rana, tiene de manifiesto la sorprendente capacidad de muchos individuos de su especie para reducir sus constances vitales casi hasta cero, convirtiéndose en auténticos seres zónbicos. La hibernación, perdón, en sí, es una respuesta a la llegada del invierno y a las recortadas temperaturas y escasez de recursos. Cuando el frío aparece, las ranas se mueven hacia lugares seguros para protegerse de los depredadores y del rigor ambiental recrudecido. Estos son los hibernáculos. El metabolismo de la rana disminuye dramáticamente para poder pasar el invierno durmiendo. Pero su supervivencia depende de sus reservas de economía energética. Cuando el buen tiempo regresa, las ranas intentan recuperar progresivamente su actividad metabólica normal y abandonan sus refugios para intentar volver a sus actividades alimentarias y reproductivas. Pero, muy a menudo, las ranas escogen mal su refugio y protección. Carecen de un buen ahorro energético y se terminan congelando. ¿Cómo pueden sobrevivir las ranas a dichas condiciones tan extremas? Utilizan, claro, un anticongelante natural. Altas dosis de concentración de glucosa, y de un buen brandy se tratara, que se almacena en sus órganos vitales para evitar la congelación. La rana congelada deja de respirar, su corazón deja de latir, parece muerta, pero cuando el refugio se vuelve a calentar, sus partes congeladas pueden volver a funcionar, sus pulmones, su corazón, etc. Y durante unos momentos, un pequeño periodo, la rana se convierte en un muerto viviente. La rana no puede sobrevivir. Por tanto, esta lucha por la supervivencia, esta hivernación, pienso que es mucho más predictiva que consecuente en la realidad. Estas lecciones de zoología aplicada, que obviamente no es el tema de nuestro Congreso, por parte de esos dos sabios y amigos, nos iluminaron metafóricamente y la rana no puede sobrevivir. Nos iluminaron metafóricamente a la hora de pensar, preparar, reflexionar y observar este especie de décimo aniversario sobre las leyes de memoria en España y Cataluña. 10 años ya, y los que estábamos ahí lo sabemos muy bien, han pasado muy rápido, han pasado muchas cosas, pero lleno de procesos complejos que desde el Observatorio Europeo de Memorias no podíamos obviar como otros sí que han obviado. De hecho, pocos congresos ha habido, recientemente uno en Burdeos, que yo que recuerdo de Burdeos todavía, no es del Estado español. Entonces, no pretendemos debatir tampoco, y el objetivo del Congreso del Seminario, tampoco sobre retóricas del pasado, de javuís o nostalgias ilusas. Nuestra intención y mi propia intención es y era la de organizar un seminario crítico sobre la evolución y los procesos de las políticas de memoria aquí en Cataluña, en el margo de Europa y del Estado español. Por eso estamos aquí. El título, por tanto, también como la hibernación, pienso que es más predictivo que consecuente, y sobre todo su subtítulo, que es este décimo aniversario. Pero como un flash de hibernación alrededor de las frías nieves de Polonia, junto a ese señor que he citado antes, el señor Conesa, pues propusimos titular este Congreso de esta manera, la hibernación de la Rana, que es una de les detalles de polítiques de memòria en Espanya i Catalunya, 2007-2017. Está pequeña introducción, creo que es suficientemente explicativa del porqué de esta metáfora titulativa. Bueno, en canvi el català, ara ja m'ha quedat la màterna, a casa nostra, a l'octubre del 2007, i aquí si que entrem en contingut, i aquests dos dies intentarem treballar sobre aquests temes, polític i dur, a vegades potser un desgaste ingènue, es van aprovar per primera vegada a l'estat espanyol les anomenades lleis de memòria. Catalunya fau pionera, però també el Congrés dels Diputats, més o menys en paral·lel, votava positivament el que ells em van dir, la llei per la qual es reconeixien i ampliaven drets i s'establien mesures a favor dels qui van patir persecució, violència, durant la Guerra Civil i la dictadura. Penso que va ser un gran esforç polític per primera vegada, més de tipus reparatiu que no de tipus executiu, molt de tipus legislatiu i polític. De totes maneres, jo no sóc l'expert qui debatra això, demà i demà passat, debatrem aquest tema, i potser, no sé si contradiran una mica les sensacions que tindran en les concursions del Congrés, alguns d'ells que van aprovar aquella llei, llavors, al 2007, intentaven buscar una espècie de punt final dels debats de memòria. El contrari, el que van fer és iniciar una dècada, una de debats, plena d'incerteses també, però d'alguna manera, una primavera memorial, el que jo em dic una mica de la dècada de la memòria que podríem dir que va anar des de 2012 a 2012, des de 2000 a 2010, podria haver-hi molts debats sobre les dades, obviament, i sobre aquesta dècada entre cometes, però després caure, d'alguna manera, radicalment, doncs, amb una caiguda, diguéssim, precipitada, doncs cap a l'avisme. Per altra banda, com ja sabem, el Parlament de Catalunya donava llum verda la llei del memorial democràtic, els qui treballaven des de 2004 ho sabem i ho vam viure també, i aquestes lleis entre memòria i ciutadania van estar molt complexes i es van portar amb la lògica més de l'esfera política i parlamentària, com hauria de ser. Tot i així deixaven de banda algunes coses molt importants que debatrem aquests dies, i posar sobre la taula amb la multidisciplinaritat i la multiplicitat de casos, experiències, des de la legislació, obviament i obligada, fins a la transmissió memorial. Aquestes relacions entre lleis i memòria sempre han estat molt complexes i discutides, i aquesta legislació sobre el passat ha obert tants dubtes com tantes esperances. L'empenta inicial en què s'aprovaren el cap de poc temps, 2007-2010, 3 anyats encara no es van poder ni aplicar la majoria dels punts que preveien aquesta llei. I van entrar en un període, jo penso que sí, ara sí, sense metàfores d'hivernació. Després de 10 anys ençà del seu aprovació ha transcorregut prou temps, un tren raonable, i penso que hauríem de fer, i des de l'observatori ho hem volgut fer, fer una evaluació, i ara ja estem evoluant a França o a altres països, perquè no havíem d'evaluar, sobretot si vam col·laborar, el que vam fer a casa nostra i a la resta de l'estat. Amb una perspectiva, des de diferents disciplines, i sobretot amb una perspectiva històrica d'aquest paper que va en jugar aquelles lleis al desenvolupament de les polítiques públiques de memòria a tot l'Estat. Per acabar, definiré ràpidament els punts del Congrés, amb 10 sessions, aquesta inauguració, que estic molt content i honorat de poder comptar amb la Rosa Vergés, la cineasta Rosa Vergés i l'escriptor poeta i amic Manuel Rivas, i que després en faran aquesta obertura amb un diàleg interessant com en Riquidó, tan interessant com en Riquidó. Demà començarem les sessions de treball, que repassaran de les lleis i les temàtiques de memòria, conflictes i predisposicions dels casos i països. Des de l'Observatori sempre treballem aquesta memòria comparada. El segle XXI no té sentit treballar la memòria només des del punt de vista local, s'ha de treballar d'un punt de vista comparat i transnacional amb aquests processos comparatius, amb els professors Vela Bosal, Maxo i Mink. Seguiran de les dues sessions de memòria i patrimoni, una cosa per nosaltres també molt important, on tractarà temes com els monuments, museus memorials, el tema de les foses, que també tenim en Roger Iredia, i el tema també, que avui ho deien a la premsa, que hem de fer amb els arxius que passen a la documentació que passen a aquesta capacitat o no democratització dels arxius a l'estat. Amb els professors Núria Ricard, Jordi Font, Àngel del Río, Ramon Albert i Manuel Melgar, de diferents institucions d'aquí i de l'estat. Les sessions centrals, com no podia ser d'una altra manera, parlarem de lleis i polítiques de memòria a Espanya, a Catalunya, amb els lletrats i professionals, la professora Josefina Acuesta, Antonio Martín Pellín, en Pep Cruanyes més concretament, la Montserrat Duc, com a esperta a la Universitat Rovira Virgíli, la Margarida Capallà i la Montserrat Mangau també, com, diguéssim, observadores, analistes i acadèmiques, però també activistes, la Margarida, ho sento molt, però així de la lluita per la recuperació de la memòria o per la dita recuperació de la memòria. Dijous començarem treballant sobre la transmissió, molt interessant, segle XXI, a través de l'art, el cinema, la literatura, les noves tecnologies, petits apunts, no tenim temps, no hi cap tothom, i els apunts per donar la capacitat transmissiva de la memòria en el present, que és el que deia Xavier López, que és el que nosaltres ens interessa amb els professors Matí i Lairó, Jordi Gràcia, Magí i Crujells i Ma Prieto. Òbviament no podíem ignorar tampoc i cap tothom, però vam fer unes propostes, la tasca vital d'abans, després, i aquest sí que no n'està tibernant de les entitats de memòria històrica, de la societat civil, d'aquests moviments socials, ni hagut Espanya, ni hagut Catalunya, això ho debatrem, el moderarà en David González, i tindrem amb nosaltres el Juan Carlos García Bravo, la Rosa Todran, Carles Vallejo, l'Emilio Silva i el Daniel Canales, i ells també ens confirmaran a veure si el títol escolit procede o no procede, i també si el títol per la seva taula procede o no procede, senyor Conesa, si la seva taula es titularà a través del desert, a veure si ells s'han considerat com entitats de memòria, vosaltres esteu aquí alguns, o petit, aquesta travessia del desert, o la hivernació. Bueno, seguirem també amb aquests nous enfocaments i estudis, que ens hem fet i ens en presentaran, analitzaran les amigues i col·laborades de memòries en ret, la Maria Bianchini i la Maria Ristrova, sobre els estudis i la gent que ha presentat moltes nodrides i riques comunicacions sempre, sempre necessaris, sempre, sempre necessaris, i penso que a Catalunya i Espanya cada vegada hi ha més tesines, més tèsis, més interès als estudis de memòria, ja sigui hora també que les universitats, tard o d'hora, dins els estudis culturals o dins els estudis monstres versals, n'és increixent els estudis sobre el tema dels usos del passat i les polítiques de memòria. I per acabar, òbviament, donarem la paraula a les diferents representants, diferents representantes de les comunitats autònomes que havies desenvolupat o han desenvolupat projectes, consolidats, lleis i nova legislació sobre polítiques de memòria en otras comunitats autònomes i en un estat. En este tema, en este sentido, hemos invitado, en este caso, a Andalucía, a Oscadi, a Navarra, a Baleares, también a Cataluña, obviamente no podía faltar. Todo lo que sabemos, que Aragón, Extremadura, València también están en unos procesos de aprobación o han aprobado y tienen grandes proyectos que empiecen también por la sociedad civil, pero también por los gobiernos de las comunitats autónomas. Y como iconas, porque tenemos que reducir y seleccionar y ser injustos en este sentido, pero como iconas, pues las dos capitales, Madrid y Barcelona, que nos presentarán también, que por primera vez en la historia, sus ayuntamientos han creado comisionados de memoria. Bueno, nada más, res més, acabo tornando a donar les gràcies per donar-ho que m'he allargat una mica. Els ponents, amics i col·legues i res, dius que els qui no coneixen l'observatori ens visiteu a la nostra web. Ja són més de 26 països, amb quasi 50 socis. Fem un treball horizontal on tothom amb cada col·loc i no hi pot participar, però llensem aquesta projecció sobre tot de la memòria transnacional i de la multiplicitat de memòries dins la diversitat. En aquest sentit, ja que faig publicitat de l'observatori, no puc deixar de fer una altra publicitat que podeu descarregar-us a d'Internet, el nostre primer número Observing Memories, el primer número de la nostra revista digital, que, d'alguna manera, presentarem ben aviat, però us la podeu ja descarregar i llegir, i consultar, i que, a més a més, us donarem alguna còpia d'aquests dies, i que és un exemple d'aquest treball nostre, d'alguna manera transnacional, horizontal, sobre aquestes referències, representacions, aquests usos del passat, amb el nostre complex per precs i difícil també present. En definitiva, esperem que la intenció, aquesta analítica i també divulgativa de l'observatori, arribi a les expectatives desatjades, volem fer una cosa petita, ho hem engrandit una mica, ja està bé, creixer sempre està bé, i que ens mostri també nous camins i recets memorials on, d'alguna manera, les granotes no s'haguin de preocupar tant per l'accés a superviuència, i que en un futur proper puguin seguir sobrevivint, lluitant i recuperant aquest passat. Tòtica, no sé si el camí els hi serà pobres, que no té massa, massa, massa plena. Moltes gràcies, bona feina, i benvinguts. Benvingudes. Bé, doncs molt, moltes gràcies. Senyor Javier López, director de la Fundació Soleritat OV, senyor Jordi Guixà, director de l'observatori, senyora Rosa Vergers, senyor Manuel Rivas, amics, amigues, bona tarda. Jo vull aprofitar el fet que se m'hagi convidat a inaugurar aquest acte per adarpar dir-vos unes breus, molt breus paraules. Primer, donar-vos les gràcies per pensar que jo podia presidir aquest acte, i donar les gràcies als seus organitzadors, a la Fundació i a l'observatori per l'encert, d'ampenya, cap a l'organització de programes com el que se'ns ha posat a damunt de la taula. I també donar les gràcies amb el Jordi, perquè hem entès una mica més el títol d'aquesta conferència. Jo no sé si us ha passat amb vosaltres, però el primer que em va passar a mi, quan el Javier López em va parlar de l'acte, és I, això, què vol dir? Per tant, jo crec que té tot el sentit, i espero que ho pugueu comprovar durant aquestes hores que estareu aquí junts. M'ha fet molta il·lusió, no m'hi havia fixat, que la portada és d'un quadre de l'estimat innovat, provocador, com ho és el mateix títol. Per tant, és doble encert, triar noms de les coses que ens facin pensar, com ens va fer pensar o com encara ens fa pensar en un quadre d'algú. He dit això una mica mirant el programa, i de què faran durant aquestes hores. Jo crec que si ho entés bé, una de les del tret o la qüestió més essencial que us plantejareu, és veure aquesta relació que hi ha entre la memòria i la llei. Potser la pregunta essencial és de veritat que s'ha de lesiglar al passat? Quins perills té això? Són totes les lleis iguals o n'hi ha de més acceptables que d'altres? Així mateix us posareu damunt de la taula experiències. Per tant, jo crec que un dels encerts de l'existència d'aquest observatori és precisament aquesta connexió, aquesta xarxa, que es fa no només amb gent del país, sinó amb gent de fora. El valor de prendre dels altres, de prendre, d'escoltar-nos, de debatre, de viure les experiències dels altres. Només per això jo crec que val la pena que existeixi aquest observatori. Per tant, mirant el programa, te n'adones que hi ha aquesta voluntat, avui esteu aquí, tal com s'ha dit, persones que ens portareu la mirada des de fora, des d'altres històries, però que tots el que reivindiqueu és la memòria. I una mica pensant en el que va passar a casa nostra, aquí ja s'ha dit, l'any 2007, Catalunya va ser pionera en una llei, la llei del memorial democràtic, i que Espanya posteriorment va ser coneguda per la llei de la memòria històrica. Jo aquí sí que em permetré una petita escletxa, una petita aportació de tipus personal. Jo quan vaig veure el programa i avui estic aquí, jo crec que seria just de fer un petit record al Miquel Caminal. El Miquel Caminal, a part de ser un amic personal, va ser qui va creure que valia la pena de pensar en fer aquest memorial. I en aquell govern tripartit, doncs no sé si amb el seu convenciment, amb la tenacitat amb el que ell feia les coses, ho va lograr. Li agradaria molt estar aquí, i estic segur que entendria que féssim un balanç del que ha passat aquests 10 últims anys. De fet, ell molt poc abans de morir, jo vaig parlar amb ell molt poc abans, em deia que s'haurà de fer balanç de l'obra, del tripartit. Avui li fem una mica un petit homenatge. També voldria aprofitar, per dir-vos que potser allò que es va començar va remoure algunes coses. No tot s'ha de convertir en llei, la llei ordena. Però si em permeteu també us explicaré una petita experiència d'aquesta casa, una gran experiència d'aquesta casa. Jo vaig acceptar abans de ser vicerectora, que després us en parlaré. Però jo vaig de que el vicerectorat, que jo tinc del plaer de poder estar al davant, sense la gent que hi empènyen, no tindria cap sentit. Jo només poso la cara, és la cara visible de la feina que estan fent gent, com per exemple el Xavi López. Una de les coses que em vaig trobar en aquesta casa era un banc d'ADN, i dic que és això com ha passat. L'any 2010, 11 a una sèrie de persones, no sé si mogudes, potser és una cosa que jo em vull creure que va passar així, de veure que començàvem a recuperar la memòria de allò que havia passat, van tenir un interès a veure si realment podien trobar les restes dels seus abans passats amb algunes de les fosses que creien que eren allà. I es van adreçar, i això és un motiu de satisfacció, a l'OB. En aquell moment potser el govern no era tan receptiu, ells m'ho expliquen d'aquesta manera, i a l'OB van trobar un equip de gent de la facultat de medicina que s'ho van prendre com una activitat molt important, com un compromís, més que un treball de recerca, i vam començar a anar prenent mostres d'adena perquè si algun dia el govern, perquè això només ho pot fer un govern, donés la ordre d'obrir fosses, tinguéssim aquestes mostres. Doncs us haig d'explicar que vam reunir, o que vam reunir 180 mostres, o més de 180 mostres, que tenim en l'OB, i que vam sedir, fa relativament poc, vam signar un conveni amb el govern, anava a dir, amb l'actual, amb el govern de la Generalitat, això era abans de l'estiu, per sedir aquestes mostres, perquè realment estiguin allà on estan, el moment en què es puguin anar comprovant si les restes que es troben en les fosses corresponen amb alguna mostra d'aquesta. Per tant, no sé si ho valorareu, i això tindreu ocasió, m'imagino de fer-ho, si aquest tipus d'actuacions, activitats, doncs són les que s'han de fer, van en la pena fer-ho. Jo pel que vaig viure, i per la manera que vaig poder acompanyar aquells dies, l'elaboració de tot aquest conveni, i veure com estàvem vivint tots els familiars, jo crec que sí que val la pena, però us haig de dir que jo no sóc experta en aquests temes. Jo només voldria acabar, dient que mirant el programa que heu anat confeccionant, veig que, i això s'ha dit aquí, que hi ha una qüestió que ho poso en valor, que és una qüestió que s'ha de mirar des de la multidisciplinarietat. És a dir, que no n'hi ha prou a mirar-ho des del punt de vista del dret, o de la sociologia, o només de l'entropologia, sinó que requereix una mirada molt completa. I que, parlada memòria, de recuperar la memòria, o de parlar de memòria, està clar que es necessita coneixement. Però tant o més important que això, és com es transmet aquest coneixement. És a dir, com ens arriba tot aquest coneixement. I el com ens arriba, jo crec que, o com es transmet, jo crec que aquí hi tenen un paper molt important en la literatura, per tant trobo molt encertat que hagi-ho convidat a Manuel Rivas avui estar aquí, com al cinema, que voldria recordar que és autor, ell, de llibres ambientats en la guerra civil, que han acabat en el nostre cinema, que han acabat en pel·lícules, la Lengua de les Mariposes, l'Àpid del Carpintero. Tot això és el que ens ajuda a transmetre. Per tant, repeteixo coneixement, però també la transmissió d'aquest coneixement. Qui ens l'explica, com s'explica, com ens arriba. I això em porta i, finalment, hi acabo. Em demanar-me, i sovint, reconeix que l'últim mes i mig m'ho he demanat molt sovint. Quin és el paper de la universitat? Per què fem això aquí? Per què acollim a la universitat? I us ho vaig a dir que, en aquest cas, ho acollim amb les portes obertíssimes. Per què acollim activitats d'aquest tipus? Jo diria que, en aquests últims i mig, més i mig us deia que moltes vegades se'ns ha dit que la universitat no pot mirar cap a una altra banda. I, en aquest cas, ens ho deien, referit al conflicte a Catalunya-Espanya. Ens deien que la universitat no pot mirar una altra banda. Jo pensava que tenen raó. La universitat no pot mirar la altra banda de qualsevol conflicte que tingui plantejar la nostra societat. Una altra cosa vol dir si ha de prendre partit. Però jo crec que la universitat ha de posar el servei de la societat tot allò que sap, tot el seu coneixement. Ha de servir d'exemple de com sap debatre, de com sap arribar a cor, de com se sap negociar, de com entre nosaltres ens posem d'acord amb consensuar-me metodologies. No pot mirar cap a una altra banda. No pot mirar cap a una altra banda per res. No tindries sentit fer recerca i fer docència si això no estigués el servei de canviar o d'ajudar a que aquest món sigui un món més just, algun el benestar de les persones no sigui el valor més preuat. No pot mirar cap a una altra banda. Per tant, jo crec que d'alguna manera en aquest programa estem contribuint a això. Estem contribuint a que persones entenguin millor el seu passat i que, per tant, l'entenguem tots. Perquè el passat d'una persona també explica el meu. Per tant, aquesta mirada que es transmet mirant el vostre programa és una mirada rica, és una mirada completa que estic segura que us portarà a unes hores durant aquests dos dies en què podreu gaudir, que fer el cap també és important, que la transmissió del coneixement i el debat es faci amb gaudir i que de ben segur arribareu a algunes conclusions. Bé, doncs acabo aquí, que feu una bona feina, que disfruteu i veu que teniu la Universitat de Barcelona sempre oberta. Moltes gràcies.