 Jag och nej, originalsager av Helena Nyblom. Detta är en LibriVox inspelning, alla LibriVox inspelningar i fria, public domain. För mer information eller för att fridiljt bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Fjärde Sagan Cystrarna. Gypt in i en skog, både för många år sedan en vedhuggare med sina två små flickor. Den äldsta av cystrarna hette Anna. Hon var åtta år, hon var född mitt i mörka vintern, på snön låg fram sög, och det var ont om födan i skogen. Lilla Elisabeth var bara sex år, hon var född mitt i sommaren, och skogen var fulla blommor och bär. Anna hade ett litet allvarligt ansikte med stora mörka ögon. Elisabeth hade glada blåa ögon och ett hår som sken liksom solsken. Sedan moden dött var Anna som en liten mor för systen, och det var hon som höll stugan fin och ren och kokade gröten och potatisen. Varje kväll stod de små flickorna hand i hand utanför dörren och spanade utåt vägen efter sin far, som alltid kom hem vid sognedgången. Men så var det en kväll, han inte kom. De väntade i tre dagar och tre nätter, vän så sa Anna, Nu är nog far död, annars kom han hem till oss, och det var som hon sa. Ett stort träd hade fallit ner och slagit ihjäl faden, och han låg död gyppt in i skogen. Så får vi väl lov att gå ut i den vita världen, sa Anna. Ja, så får vi väl lov att gå ut i den vita världen, uppreppade Elisabeth. Så klädde de sig sina bästa kläder, vandröda yldre kjolar om livet och snörde sina livstycken, sydda med rosor och tulpaner över de vita fortorna. På fötterna var de tjocka lederskor, men på huvudet satt de små åtsittande gröna huvor, och kammade håret blankt ned för ryggen. I fick han stoppade dem en bitbröd och en hand för nötter, och så gick dem. Låt nyckeln hänga utanför på spiken, sa Elisabeth till Anna, så att hararna kan komma in och bo i stugan när det blir kallt. Och så lät de nyckeln hänga utanför och traskade i väg. Det var en kall höstdag. Stormen kött och får och flängde med illskna skutt genom skogen. Den dansade vit kring de små flickorna och ropade. –Haha, så små! Jag kunde ha stor lust att flyga bort med en av er. Men de små systrarna höll varann fast i handen och tryckte sig tätt in till varann. –Och kan man inte skilja, sa Anna. Vi följs alltid då. –Ja, så ströntar jag er, sa stormen, och så flög den vidare. Så kom de till en bergström, var överlog en smalspång. De ville ut på spongen, båda på en gång, men bergströmmen skrattade och sa, –Se ni inte, små gess, att man måste gå i gåsmars för att komma över mig? –Ja, så får du bara det samma, samma. Vi två fylls aldrig åt, och så gick de en lång omväg om kvinnströmmen. Fram på kvällen mötte de så en varg. Den såg så hålögt och tom ut, och blev stående framför de små flickorna och slickade sig om munnen. –Jag kunde ha gåg lust att äta upp en av er, sa den, och grinade med sin breda varmund. –Jag har inte så mycket som en bit vark i magen. –Men vi följs alltid då, Anna. Om du vill äta oss, så får du äta oss båda två. –Det var ledsamt, sa vargen, och sneglade på flickorna. –Mera en hän kan jag inte åta mig. –Och så lommade den av. –Nu hade det blivit natt i skogen. –Lilla Elisa vett grät och sa att hon inte orkade gå länge, så kom de till en ihållig. –Har du plats för oss båda två, frågade Anna och tittade in. –Pörsök säken, är i hjärterum, och så är här väl också husrum. –Så krupp båda flickorna in i den ihålliga stammen som två nötkärnor i samma skal, och där så det sött tills dess morgonen kom. –Till det åter blev dag, vandrade de vidare med gott mod, till nu var det åter ljust och glatt i skogen. –Beste var kom den allra finaste vagn farande. –Den var förspänn med fyra hästar, och i vagnen satt härtigen och härtigenan, och fyra unga fröknar, klädda i silk och samhets sobel och mård. –Då de fick öka på de små systerna, lät de vagn stanna. –Andre tyckte de säga sett något så sött som de två små flickorna, som kom vandrande hand i hand, och de ville egentligen ha dem med upp i vagnen. –Men hur de vände och vred sig, så var det bara plats för en. –Så tar vi henne med guldhåret, sa de, och lyft upp Elisabeth i vagnen. –Men vi följs alltid då åt, sa Anna. –Om började dara på läpparna. –Det kan inte hjälpas för denna gången, sa de i vagnen. –Du ser själv att här är bara plats för en. –Vill ni då vara rysligt snälla och goda emot henne? –frågade Anna. –Ja, det lovade de alla med en mun. –Hon är så liten och så snäll, sa Anna. –Hon har aldrig hört ett ontord. –Det ska hon heller aldrig få höra, svarade de. –Och ni vill alltid ge henne mat och dryck och varma vackra kläder? –Ja, hon skulle få så fullt uppav allting. –Nå, så kör då, sa Anna, och så körde vagnen. –Lilla Elisabeth tyckte att det var så innerligt roligt att sitta i den fina vagnen hos alla de vänliga fröknarna. Hon vinkade och viftade med sin lilla hand så länge hon kunde se systen. Men då vägen gjorde en krökning och vagnen försvann, då satte Anna sig ner på marken och grät. Hur skulle hon nu kunna leva då hon inte längre kände sin lilla systers hand i sin? Men så tänkte hon på allt gott och vackert om hade lovat henne, och som hon själv aldrig skulle kunna ge henne, och så torkade hon sina ögon och gick vidare. Då det led mot kvällen kom hon upp i vildskogen på berget, där fick hon öga på något som hon trodde var en gammal torrbuske med knotiga grenar. Men så märkte hon att det rörde sig och kom närmare, och nu såg hon att det var en gammal gammal gumma. Hon var så gul och vissen att det var hemskt att se, och så skintorr att det knakade i henne. Hon frågade Anna med gnisslande röst vad hon gick och sökte här i vildmarken på denna tid av dagen. – Ja, ut och söker en tjänst om jag kan finna någon, svarade flickan. – Då kommer du i rätta stönden, sa gumman. – Ja, är just ute för att städja junkfru till gubbgrisen min. – Han är nu så sker alltid och kle in den lilla sötnosen, och jag behöver såväl lite hjälp i hushållet. Kom, så ska du få se hur vackert vi bor. Så följde Anna med gumman vidare in i skogen, högt upp under berget i ett stenröst, där endast hisslar och törnen och gamla skägiga granar växte, både gumman och hennes skubbe. Och han var ingen mera eller mindre än berg tussan. Mitt i de bildas snåren låg han ihop krupen på stenarna. Det var hans liggsoffa, hans huvud var så stort som en trästubbe, och hans hår stod om det som en törnboske. Munden var ett brett rött gap, fullt av stora gula tänder, och ögonen var med där han stirrade på Anna, såg ut som hårdkokta ägg. –Här ska du få se mitt socker, sa tussergumman, och pliade honom i huvudet med en grankotte. –Är beringar jag dig en liten tös som nog ska kunna ställa rart för dig? –Hehe, finnissade gubben och glodde på Anna. –Få se vad hon dugar till. –Det är Rystiana, då måste gå nära honom. –Klipp mina naglar, rött bägtussen. –Forsax är det ingen på klippväggen. –Bägtussen hade naglar så långa som klor, och Anna darrade över hela kroppen, då hon skulle hjälpa honom, och så låg han hela tiden och stirrade på henne med de där gräsliga ögonen. –Det var bra, sa han slutligen. –Nu ska du kama mig, rättsan står där vid granen. –Det var inte rart att kama det i håret. –Det var så intraslat som den värsta tisställduske, och så var det så mycket otäck levande som kiljade omkring dig. –Anna måste ta i så svett en dröp om henne. –Nu är jag snygg och gallant, sa bägtussen, och drog sina labbar över huvudet. –Nu ska du sjunga för mig tills jag sovnar. –Så måste Anna sätta sig bredvid honom och gnola för honom, och på samma gång fick hon rulla honom fram och åter som en korv. –Det var han vanvisa han, och medan hon satt och gnolade sakta med sin lilla röst brummade han som en gammal björn till dessan följ i sömn. –Nu sovar han visst, det lilla gull hjärtat, sa tussigumman, som själv hade kruppit ihop mellan tisstlarna. –Nu kan du också gå och lägga dig. –Anna krupp ihop på den våta djungen under grenarna, men hon kunde inte sova. –Hon låg och såg upp mot den mörka himlen, där monen stod glänsande högt och tittade ned på henne. –Om jag ändå bara visste min lilla systermår, tänkte hon, om jag bara visste att hon låg in silkes säng, så ville jag gärna ligga i ett stenröss. –Och då tyckte hon att monen logg mot henne med munnen upp till båda öronen och sa, –Ja, lilla Elisabeth, vi gillar i silkes säng, så du bara. –Och i samma ögonblick somna dom. –I mellotid hade vangen fört Elisabeth till härtigens slott, som låg högt på ett berg och såg vidare ute välandet. –På slottet var ännu fyra andra fröknar som tog emot den lilla flickan, och alla åtta kyster kramade ännu och sa, att det var det sötaste man kunde se. –Dom hade haft en liten syster som hade dött och hon just var lika gammalt som Elisabeth, och nu tyckte dom alla att dom hade fått den där lilla försvunna tillbaka och tävlade i att skötta om henne. –Ta hit guldsaxen så ska klippa hennes naglar, sa den ena. –Gemma i guldborsten så ska bort hennes vackra hår, sa han annan. –Hon fick syltade körspärr och söt grädde med mandel, och då det blev kväll var dom henne till en liten tonkamare där sängen var bäddad med ljusblåa silkesbolstrar, och ena fröknarna tog lutan och satte sig vid en säng för att spela henne till sömn. Hela dagen hade Elisabeth gått från den ena till den andra för att kyssa och låta kyssa sig och varit munter som en liten sädesäla. Nu, då hon låg i sin silkesäng, blev hon allvarsam och stilla. Hon låg och tittade med stora ögon på fullmånen, som stod vit och blank högt på himlen. –Jag undrar hur syster Anna mår, sa hon sakta. –Jag vill gå till syster Anna, jag vill se mig. –Men då tyckte hon att månen låg så vänligt till henne och sa, –Det kan du inte, du lilla kräkt, men jag ser henne, och just nu sover hon så gott, skyndade nu också att sova. –Då knippe Elisabeth ihop ögonen, och medan damen vänets sida knäppte på lutan, somnade hon stilla. –Ja, nu var Elisabeth upptagen som dotter till en härtig, och Anna var jungfråsbergt hussen. –Och de hade det så olika som två systerar kunde ha det. –Elisabeth blev vackrare för varje dag, och om någon berömde de andra fröknarnas skönhet, så sa de alltid, –Och då skulle ni se vår lilla syster Elisabeth. –Alla tyckte om henne, och hon tyckte om alla tillbaka. –Hon kom alltid in i rummet som en solstråle, och om vintern ibland låg mörk och tung över landet och över människorna sinnen, –Så pladdrade och skrattade den lilla flickan, –Så att hon tyckte att våren hade kommit med fågeltvitter och sårlandebäckar, –Och jämt fick hon höra att hon var glädjen och trösten för de alla. –Hon tänkte just inte vidare, där över. –Hon trodde att så hade nog alla människor det, och det var bara som det skulle vara. –Till att börja med tänkte hon ganska ofta på sin syster och längtade efter henne, –Men småningom blev minnet blekare och blekare. –Hon var så lycklig där hon var, och det försvunnade låg så långt borta som en dimma bakom bergen. –En väletidslet och trälade Anna hos Bergthussen. –Hon fick hjälp av honom med allt, och han var så stygg och vidrig som en Bergthus kan vara. –Om vintern var det i synrydd svårt, då kröpte hon helt in i bergskrevorna för att värja sig mot kölden, –Och Anna måste ut i fanshög snö för att samla ved och på glanskisen till sjön efter vatten, –Och sådde för skräckliga mörkret i skogen. –Aldre mött hon en kristen skäl, inte ens en liten hare, –Till och med djuren känner på lukten vad Bergthussen håller till och kilar en annan väg. –Om sommaren gick det väl an, till då blommade det så vackert kring berget. –Anna roade sig med att lägga ihop mattorna röda små nejlikor, violettas stymors blommor och doftande timjan och göra både därom av gul stenssöta. –Men när hon hade fått det riktigt vackert så kom Bergthussen och trampade mitt i det med sina elefantfötter och sa att hon skulle låta bli såna dumheter. –Hon skulle komma och sitta hos honom och jaga bort myggen med en pilkvist. –Till egna var att lilla Anna hade en så underlig makt med Bergthussen. –När han var som mest ajsint och svår, så att till och med hans gumma gömde sig bland enbuskarna för att han inte skulle kloa henne, så blev han alldeles spak när Anna såg på honom med sina allvarsamma ögon och gick och las sig. –Ja, till och med när han hade magknit så kunde han somna bara Anna satt stilla bredvid honom, ja bara han såg hennes skugga. –Men Anna var för länge sen trött på att vara där. –Hon hade nu tjänat hos Bergthussen i fem långa år och för varje dag längtade hon mera efter sin lilla syster. –Ofta tänkte hon på att springa sin väg, men så tänkte hon åter. –Så länge jag inte har något bättre så kan jag ju hålla på med det här. –Men så hände den kväll när de alla hade lagt sig och de gamla trodde att hon sov, att Anna hörde Bergthussen säga till sin gumma, –Vet du mor, att jag skulle ha god lust och smaka på den där lilla tössel, bara så däligas suga på henne som på en karamell innan jag sommar. –Hon är bestämd, söt och god. –Anna blev alldeles kalla fasad och då de gamla sov rest hon sig sakta. –Hon smög sig på bara fötter, nerför stenröset, men hur sakta hon än gick, så lossnade ändå kulderstenarna och trillade efter henne. –Då vaknade Tusssegumman och skräk till sin gubbe. –Jag vill ju snarka gamla ontäcka gubblut. Jag kan inte sova för allt där ramlet. –Men Tusssegubben blev mäkt av red. –Du kan snarka själv, Tusssekäring! –Jag andas och sakta som en fjärrelja! –Och båda kom i det vildaste grej som de kunde inte höra annat än sina egna röster. –Men då passade Anna på och skyndade nerför berget och var snart långt borta. –Det var den härligaste natt. Båren hade börjat komma och det sårelade i alla småbäckar som hade lossnat under stenarna. –Luften var fulla dofter från balsampoppel och björk, och högt uppe på den ljusa nattimlen svävade månen så lätt som ett skepp som glider fram i vatten. –Anna gick med raska steg i den svala natten, och från skogen kom hon ut i det öppna landet som låg som ett stort hav i nattimorna för hennes fötter. –Så kom hon ut på en lång års som gick fram över sletten. –Där uppe bodde hedarna med sina for och getter. Då solen steg upp sogon, hur det började kräla och röra sig mellan alla tur och småbusskar. –Där fanns hundratalsa for och långhåriga getter av starka vädurar och små snövita land. –Just då dagen brett fram ringde en klocka forun och getterna samman till mjölkning, och de kom rusande i så stora flockar att Anna höll på att ramla om kull. –Hon vågade sig fram och frågade mycket ödmjukt en av hedarna om hon kunde få lov att stanna här och hjälpa med att vakta djuren. –Ja, det skulle hon få, om hon hade ögonen väl med sig och inte låg oss sov när vargen kom. –Så stannade hon uppe på åsen som fårvakterska. –Hon fick liksom de andra hedarna av valflikorna en stor tjock kappa, men hettat dra över huvudet till skydd mot väder och vind. –Och så fick hon en krokig käpp att jaga forn med, och ett kohon att plåsa dem samman med. –Det dröjde inte länge, för hon hon kände jämvart enda ett av de hundra djur hon hade att vakta. –Här var fem stora vädjurar, med långt ärvördigt skägg och hon, som kröpte sig som korkskruvar av bara ilska, till de tänkte aldrig på något annat än att slåss och knuffas. –Här var över hundra snälla och dumma forr som alltid sprang i flåk och alltid sa bää. –Och om ett av foren blir skrämt för ingenting, så blev alla de andra genast lika rädda och störtade över varandra så att de kunde bryta benen av sig. –Och så var här en hel skara småland större och mindre. –De minsta kunde ännu ikke gå, men låg bara och såg söta ut med små munnar och stora ögon och tänkte inte alls på att de i framtiden skulle bli långnästa och dumma som sina mammor. –Här uppe på höjden drev Anna jorden från den ena betesmarken till den andra, och passade väl på att inte djuren sprang för långt ned på åsen. –Hon gav dem vatten och salt och mjölkade dem om kvällarna, och blev det kallt om nätterna, beredde hon yldekappor över de spädaste lammen. –Men när mörkret kom tänd hon upp eld så att inte villdjuren skulle komma nära. Från åsen kunde man se vitt ute väland, och fjärran mellan de höga bergen såg man ett slott som staktornen upp emot luften, om kvällarna tändes ljus i slottet, som lysde långt borta som en färna. –När då Anna satt i mörkret i det dagvåta gräset mellan alla sina djur som sov kring henne så såg hon alltid bort emot den där stjärnan och så tänkt hon. –Jag undrar vem som bor där långt borta i slottet, jag undrar om de nu dansar där uppe. –Och så svedde så underligt i hennes hjärta, men slottet tillhörde härtigen och där bodde Elisabeth. Hon var nu en stor flicka på tolv år, som ofta fick lov att vara med om de andra unga fröknarnas nöjen. På slottet gick det lustigt till, där var det alltid fullt av folk som gick och kom, hunskall och hästtramp på gården, herrar och damer som red på jakt med falkar på handen och tjänare och väpnare i följe. De stora salarna återgöde från morgon till kväll av skratt och sång och muntertal, här var aldrig tyst, men de kvällarna dansade man vid fackelsken i riddarsalen. Lilla Elisabeth fick också bland lov att dansa med, men när det då blev allt för varmt och bullersamt i salen, gick hon ut för att svalka sig på svalgången och se genom natten fjärran ute välandet. När hon då långt borta såg elden, som Anna hade tent mot villdjuren, tindra som en färna, så tänkt hon. Jag undrar vem som har tentan där elden på höjdena, jag undrar om någon ligger på jorden där ute i natten, och så gick hon återin och dansade. Elisabeth levde mest inomhus i slottet stora salar, där det doftade ryssläder och rökelse och halvbrunna vaxljus. Hon fick bara gå ut när solen sked, och då gick hon mest att spela boll i rosenträggården inom slottsmuren, eller satt hon och sydde under de stora lindarna på borggården. Hennes hy hade blivit ljus och genomskinlig som alla vaster, med fina blå ådror. Hennes händer var smala och vita som liljeblad, och hennes gylnehår hängde som en kappa över hennes smärta kropp. Anna hade blivit bruna solen. Hennes händer var grova och valkiga av arbete. Hon var bredskuldrad och lång till växten för sina åren. Uppe på höjden där hon levde var hon ute i alla slags väder, där strålade solen i sommarens fulla hetta, där rasade stormarna som drog fram över det öppna landet, och när regnet kom såg du som om alla luftens mål skulle tömma sig över henne. Härifrån såg hon hela himlen med soluppgången fjärran över havet och solnedgången över bergen. Om natten hade hon alla himlens miljoner fjärnor över sig, och när hösten kom lyste månskin ett vitt, och hon följde med ögonen de långa fjärnskotten tvärs över himlen. Hon hade just ingen att tala med. Tyvar och en av hedarna hade sin egen del av jorden att sköta, och de kom gärna i gräl när de omkvällarna möttes vid brunnen, så Anna höll sig tyst för att få vara i fred. Hon talade nog i början till sina får och getter, men de gamla vädjuren har svarade bara, muu, och alla fåren sa, mää, och de små lammen sa, mää, och det kunde hon snart utan till. Så satt hon och teg ensamheten och såg på himmelens tecken och jordens växlingar. Men bara hon höjde sin hedestav kom alla de oroliga djuren och samlade sig kring henne, och när de sågane sitta orörlig som en stod, med sin mörka kappa över axlarna och se upp emot aftonhimmlen, så la alla får och getter sig i en krans som hennes fötter och såg tryggt. I fem år valde hon får och getter påsen, men då våren kom det sjätte året, ville hon inte vara där längre. Det hände en kväll att hon satt och såg bort emot bergen och väntade på att djusen skulle tända sig slottet där uppe, som de alltid tändes när natten kom, men det var och förblev mörkt. Hon väntade kväll efter kväll, men den lilla skärnan uppe bland bergen visade sig inte meran. Då blev hon så underligt ängslit emots och kom att längta så förskräckligt efter sin lilla syster. Världen är väl ändå inte större än att jag till slut ska finna henne, tänkte hon, och så band hon skor på fötterna, sa farväl till alla får och getter, till hedar och valflickor, och så gick hon vidare fram emot havet. I hamnen låg många skepp färdiga att segla väg, men ett var det allra vackraste. Det var nybyggt och skulle ut på sin första färd. Det var prytt med flaggor från masstoppen och ned för alla tåg och stänger, och i förstäven hade den förgylld kvinnobild, men krans i handen. Skeppet hette Triumph och skulle segla långt bort till ett fjärran land. Anna gick och frågade kaptenen om hon inte skulle kunna få en liten plats som bod, till hon ville fara långt bort. Kaptenen var så glad och lycklig över sitt skepp, och så upprymd efter festen de hade firat, att han bara skrattade och så frågade han, Ja, om du vill vara skeppskat, så ska du få segla med. Kalla mig vad du vill, svarade Anna, bara jag får fara med över havet, och så fick hon en liten sovplats på skeppet, som nu gick ut på havet, för fulla segel. Alla bölljord dansade kring det, och Anna tyckte att de ropade till henne. Vi ska bära dig och bagga dig, tills du kommer fram till din lilla syster, vi vet var hon vistas. Vinden var den bästa, och skeppet glede som en svan fram genom vågorna. Men på en gång blev det aldrig stöttsstilla. Så stilla att det var riktigt hemskt, och så började plötsligt stormen kjuta. Det var som om alla fyra vindarna sluppit loss på en gång. Böljorna växte och växte. De kom höga som hus, höga som kyrktorn, med sprutande fradga och kålsvarta avgrunder mellan sig, och kastade omräkte tre om hit och dit som en trasa. Alla människor låg ihopkruppna på decket, och varje gång böljorna spolade över dem, upphävde de förskräckligaste fasans rop. Anna låg ihopkruppen mellan de andra, men hon var alldeles tyst. –Är du inte rädd, frågade de henne, ser du inte att vi förgas? –Det tror jag inte, svarade Anna. Jag är ute för att söka min lilla syster, och jag är säker på att Gud låter mig finna henne. –Ja, det ser ju så ut, svarade de. –Hör hur det låter! Och i det samma knakade det i skeppet, som om det skulle gå i tusen stycken. Kaptenen lätt kapa den ena masten, han lätt kapa dem alla tre. De låg och vippade som tändstickor på böljorna, och havet skrattade så det köt åt människorna stora ångest. Styrmannen höll ännu rodret fast, men han visste inte alls vart han skulle styra i det stora mörkret som omgav dem. Men då syntes på en gång ett starkt sken genom natten. Det kom och gick som ett öga som blinkar. Det var fireboken på det landet som hon skulle nå, och nu styrde skeppet rätt emot kusten. I de våldsamma bränningarna krossades det i spillror emot klipporna, men Anna fick tag i en planka, och havet kastade henne i land. En stund låg hon som halvdöd på stenarna, men då hon återkomm till sans rest hon sig och såg sig omkring. Där syntes inte en människa. En del hade omkommit i havet, och de som blivit räddade hade haft brott att skynda sig in i landet. Men så snart Anna kunde stå på benen, gick hon upp över klipporna till fyrboken, och ville upp och tacka den stora elden som hade räddat henne. Högt på berget på en plats som var belagd med platas stenar brann stockarna som varje natt händes för att visa dem sjöfarande vägen. En man med svart skägg och röd i ansiktet stod och stack i lågorna med en lång järnstör. Då Anna kom gående i natten, så gubben förvånad på henne. Ja, kommer bara för att tacka fyrboken som räddade mitt liv sån. Mannen logs hans vita tänder lysdig i det mörka ansiktet. Du är minst an den första som kommit ihåg och sär uppe, san. Nattvakten är hård här på klipporna över havet, men när människorna först blivit hulpna så frågade om sällan efter vad det var som hjälpte dem. Men nu vill jag stanna här och hjälpa dig, sana. Du ska få se att jag kan baka, och eld har jag skött förut. Och så blev Anna kvar vid fyrboken och delade nattvakten med den mörka mannen. Ibland hade hon första vakten, från solen gick ned till dess det stora mörkret hade makten. Ibland stod den upp mitt i natten och stannade vid elden till solen gick upp. Medan hon gick där och stack i flamorna så de röda gnisterna virvlade högt upp, hade hon stormen från havet mitt i ansiktet och hon hörde hur alla de vilda vågorna rasade där nere. Hon såg ut i mörkret och tänkte på alla de stackars människor som nu kämpade med havet, liksom hon hade gjort, och då glömde hon natten och kölden. Hon arbetade med elden för att få den att stiga högre, och hon bad flamorna att lysa så långt genom mörkret att vart enda skepp på havet skulle finna hamn. Men under de långa nätterna där uppe tänkte hon jämt på sin lilla syster, som hon ju hade gått ut för att finna, och när hon var trötta nattvak sa hon för sig själv, Min lilla syster behöver väl inte vaka, min lilla syster får väl sova gott. Det undeliga var att när hon tänkte på sin syster så såg hon henne alltid för sig, som då hon var liten och de hade vandrat i hand bort från det tomma föräldrarhemmet. Hon kom inte ihåg att Elisabeth nu var en vuxen-jungfru, liksom hon själv. Men då hände det en natt, medan hon gick vid firboken, att hon hörde någon kalla på sig. Det ropade så klagande, Anna, Anna, kom! Hon hörde tydligt att det var systerns röst, då kunde hon inte uthärda att stanna längre. Varför går jag natt efter natt och tänder eld för att hjälpa främmande människor, tänkte hon, och under tiden söker min egen lilla syster förgevs efter min hjälp, och så sa hon till den mörka mannen att nu måste hon bort. Hon gick med raska steg inåt landet, bestämd i ett fortare. Det var som om någon väntade på henne, och hon var rädd att komma för sent. Till sist började hon springa, så hon nästan flög iväg. Hon visste inte alls, att just här i landet bodde Elisabeth. Det hade gått så till, att en efter en hade alla härtigen stöttrar blivit bortgifta. Det gick som sparvar komma till ett körsberstred och nappade röda körsvärren när de är mogna, så hade riddare kommit till borgen och flygit bort med varsin av de unga fröklarna. Till slut var bara Elisabeth kvar. Då tyckte härtigen att det var så sorgligt och ensam på slottet, att han tog sin fru och Elisabeth med sig och seglade bort till landet på andra sidan havet, där han också hade gårdar och slott. Ett vackert skepp blev utrustat, och alla milda vindar födde dem i solsken över havet. Men i det främande land blev härtigen emotagen med all möjlig ära och utmärkelse, och han gick ut och in i kungens gård som en skottspolen. Den gamle kungen var död, men den unge kungen som just hade börjat regera och som var en god och tappad riddare, skulle just se sig om efter en drottning. Nu hände det att han nästan var enda dag gick och hälsade på härtigen. De hade så många viktiga regeringshärenden att tala om, men härtigen hade alltid Elisabeth inne i sitt rum, och medan han och kungen samtalade satt Elisabeth och nystad Silke. Kungen satt med huvudet stött mot handen och lyssnade till vad härtigen hade att meddela honom, men mellan fingrarna tittade han på Elisabeth. Aldrig hade han sett en så mild mun och ett så solskens glitterande hår. Men då hon märkte att kungen tittade på en ismyg, så blev hon förlägen och trasslade till sin silkesherva. Kom, ska jag hjälpa dig, sa kungen, låt mig förhålla hervan för dig. Så höll kungen hervan och Elisabeth nystade med nedslagna ögon. Men då nystanet var färdigt så höll kungen fast i den yttersta endan av tråden, och med den drog han Elisabeth till sig. Jag släpper dig inte, san, du ska bli min drottning och ingen annan på hela jorden. Nu trodde ju alla att Elisabeth var härtigens yngsta dotter, och då kunde han ju få lova ta henne till drottning, och deras sprölla uppfirades med stor högtidlighet. De tyckte så förskräckligt mycket om varann, och allt skulle ha varit så gott om inte kungen alltid hade haft så mycket som upptog hans tid och tankar. I synnerit var det alla de där krigen, jämt och samt var det någon som han skulle ut och slåss med, och med den han var borta var han sångad rottning utom sig av ångest. Hon gick bara från det ena fönster till det andra och vred sina händer och tittade efter om han inte skulle komma igen. En gång blev han så länge borta att hon bestämt trodde att han fallit till striden, och hon gerät och sukkade från morgon till kväll. Hela hovet gjorde allt för att förströja henne. Man sjöng och spelade, dansade och hoppade för henne, och underhöll henne med långa historier. Men ju mer man ansträngde sig, desto mer förtrivlad blev hon. Om nätterna kunde hon aldrig sova, och då smög hon sig ut i de långa galerierna kring slottet och bara stirrade ut i natten. Och när hon stod där ute och frös och darrade, så kände hon sig så ensam och övergiven som hon inte hade gjort i hela sitt liv. Och då kom hon att tänka på sin syster Anna, som hon nu i många, långa år inte hade kommit ihåg, och plötsligt kom hon att längta så förskräckligt efter henne. Det tycktes henne som om ingen annan på jorden skulle kunna lugna henne än hennes egen kära syster, och så viskade hon ut i natten. Anna, Anna, kom! Men hon hörde inte mera än sin egen jämrande röst. Dag för dag blev hon blekare och tunnare, och till slut blev hon så sjuk, att hon trodde hon skulle dö. Då kungen kom frisk och helgbryda hem, hjälpte det henne inte, hon hade fått så mycket ångest i blodet, att glädjen inte kunde jaga den bort. I alla de nätter hon hade gått sömle som kring och väntat hade hon glömt bort att sova. Nu låg hon därmed vidöppna ögon, utan att varken le eller tala. Kungen letkalla alla de förnemsta läkarna i landet, och alla sa dem att rottningens liv rodde på om hon kunde falla i sömn, men ingenting kunde få en att sova. Kungen satt tyst och hopplös vid hennes huvudjärd, och utanför stod folket packat samman på den stora platsen och såg upp emot slottet. Ingen rörde sig, och alla viskade sakta. De visste alla att de nu skulle få höra att rottningen hade fallit i sömn, eller att hon var död. Själl låg hon i sin stora silkesäng med kronan över, vit och stel som en död, med vidöppna ögon. Alla hennes hårdamer, ja, till och med läkarna hade fått gå ut, till bara de andades så skall drottningen av ångest. Kungen satt alldeles tyst och gräp, men också det pinade henne. Hon tyckte att han stilla tårar lätt som när hårda hagel slår mot rutorna, och bara han rörde sig darad hon, och tyckte hon hörde gniv av trupper som tågade fram. Kungen satt och undrade vad hon tänkte på. Hon kunde må hända inte ens tänka mer, men plötsligt lyft hon ögonen som om hon såg långt bort, och så viskade hon sakta sakta. Se, hon kommer, hon springer, hon flyger, hon kommer hit! Det är döden hon väntar på, tänkte kungen, och hans hjärta stod still av sarg. Men just då gick dörren till galleriet sakta upp, och en ung flicka stod i rummet. Kungen vågar inte tala, indens göra tecken till henne för att inte oroa drottningen. Flickan var högväxt och bredskuldrad med mörka, allvarsamma ögon, och långt brunt hår. Hon gick på bara fötter över golvet bort mot drottningen säng, men innan hon handgick sträckte Elisabeth båda armarna emot henne. – Anna! sa hon sakta, och såg så lycklig upp i hennes ansikte. – Du kom! Men Anna satte sig på sängkanten och las systen sjuvel i sitt knä. Hon talade inte ett ord, hon bara satt och såg stilla på henne och strök henne över håret. Då bredde sig ett svagt skimmer av rött över den unga drottningens kinder. Hon sänkte de långa ögonhåren, och lett huvudet falla lite tillbaka. Hon sov. I timmar satt kungen stilla och såg på de två utan att våga röra sig. Men till slut restan sig sakta och gick ut ur rummet, ut på altanen. Därunder stod allt folket med upplyftade huvuden och såg upp emot slottet. Alla såg att kungen hade gråttit, och så tänkte de, nu är vår unga sköna drottning död. Men se, kungen ler, han lägger sakta fingret på läpparna och visar med den andra handen in slottet. Nu förstår de det alla. Drottningen ska inte dö. Drottningen ska leva. Drottningen sover. Slut på fjärdesagan, systerna av Helena Nyblom, läst av Lars Rolander. Ja och nej, originalsager av Helena Nyblom. Detta är en LibriVox-inspelning. Alla LibriVox-inspelningar är fria, public domain. För mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Femtesagan. Tro vad ni vill. För länge och länge sen bodde en fattig enka i utkanten av en liten stad. Hon kallade sig av alla mor Anna, och hon hade bara ett enda barn, en gosse på fjorton år som hette Kristoffer. Han var inte vidare stor för sin ålder, det han hade just inte så värst mycket att äta. Men han var förresten en backer och rör gosse. Då hände det en vinter att det kom mycket snö, och en natt hade den fallit så tätt att den täckte hela den lilla gården framför mor Annas hus, och låg som en driva upp mot dörren. Mor Anna låg i sin säng och var sjuka giktverk i lederna, så säger hon till sin pojke. –Hör du Kristoffer, du måste gå ut och skotta snön från dörren. Man kan ju varken komma ut eller in. –Ja mor, det ska jag så gärna göra, svarade Kristoffer, men jag har inga byxor. Han satt på en stol och skakade köld i bara fortan. Hans byxor var ett enda håll. –Du kan ta på dig min kjol och binda min ylla allstukring huvudet, sa moden. –Det viktigaste är att snön kommer bort. –Som du vill mor, sa Kristoffer, så tog han på sig modens gamla kjol som slängde kring fötterna på honom, och band yllefalen kring huvudet så att den täckte både hans hall så skuldrår, och så gick han ut på gården för att skotta snö. Det var just marknadstad den dagen, och många människor kom förbi Mor Annas hus, men det var nästan inte en enda av dem som kom gående eller åkande, som inte stannade ett ögonblick och såg på Kristoffer. –Vad är det därför en besynnelig figur, tänkte dem, är det en barn, unge eller en käring? –Och några av dem sa det alldeles högt. –Men Kristoffer lyft inte ens på huvudet. Han lossade som om han inte hörde vad de sa, utan arbetade bara så fort han kunde. –Så kom där en flock av hans kamrater förbi. De hade kjälkar med till dem skulle bort till Gallibacken och åka kjälke. De stannade också och såg på Kristoffer. –Nej, men se på honom, finissade dem. –Kristoffer, hej Kristoffer, varför har du spökat ut dig som en gammal käring? –Kristoffer kände hur han blev eldröd under yldersalen och hans hjärta dunkade av redemus och tänkte han, tro vad ni vill, men mor ska få gården ren och så skottar han vidare. –Beste var kom en man ridande. Det var Riddar Ulv till Mörkadal. Han red på sin spanska häst, var en blå samhällsjacka kantad med rövskin och en röd hatt med sex vajande fjädrar. Bakom honom redd tre av hans svänner med lansar och sköldar, och i sköldarna stod Riddar Ulv svapen, en svart ulv som slog klorna i ett rött hjärta. Riddar Ulv var en munter här i känd och fruktad för sina vilda eventyr i hela trakten, och ingen nämnde honom eller Mörkadal, utan att deras röst fick en särskilt klang av förskräckelse. Nu stannade denna här utanför Morannas gård, satte handen i sidan och såg på Kristoffer, och då han såg i kjolen flög kring pojken snakna ben, och ur hans rödblom i ansikte försvann nyluffalen, började han skratta så att det skallade i snöluften. –Hallå, du! –propade han, och så visslade han mellan tänderna som man visslade på sina hundar. –Vad heter du, fränkök? Kristoffer lutade sig mot spaden och såg upp. –Jag är Kristoffer, svarade han. –Varför har du spökat ut dig som en gammal fastlagshexa? –frågade riddaren. –För att jag inte har några byxor, svarade Kristoffer. –Nu kunde inte heller riddaren svänner styra sin skrattlust. –De skrattade alla fyra som när ett hund koppl ger hals. –Men så säger riddaren. –Hör du, Kristoffer? –Du är mig den rätte. –Deg kan jag använda i min tjänst. –I morgon skickar jag bud efter dig, så ska du få både byxor och tröja, och så ska du få både kost och lön på mörkadal. –Du kan bestämt lära dig något mera än att skotta snö. –Men mord då? –frågade Kristoffer. –Å, vad henne angår så finns det följt upp med bröd och sovel i köket på mörkadal. –Vad lördagskväll kan du spränga hem till en mänkorgfölj? –Allt så i morgon? –Och därmed sprängde riddaren bort mot skogen, med svännerna efter sig. Nu skyndade sig Kristoffer in för att berätta moranna vad som hänt honom, men hon blev allt annat än glad. Hon tyckte att hon lika gärna kunde föra ut sin gas i skogen till en verklig levande ulv, som hade huggt händer och svans som att skicka honom till riddarulv på mörkadal. Men hon vågade inte sätta sig mot riddarens önskan, till han var av den sortens människor, för vilka varje motsäl sig en förnärmelse, och för vilka varje förnärmelse kräver hem. –Men Kristoffer sa, du ska inte vara rädd, mor. –När man inte vill något ont, händer den inte heller något ont. –Å, det står mig ut, samoden och torkade ögonen. Nästa morgon kom en stor karr rydande från mörkadal för att hämta Kristoffer. Han hade med sig en splitternydräkta blå vadmall och en skinnmössa, och ett pälte var ihängde en dolk. Men bästa av allt var en liten norsk häst som han höll vid bättslet, och som Kristoffer fick rida på. Moranna började återgråta, men Kristoffer sa, gråt inte mor, jag kommer ju igenom lördag kväll, och så svingad han sig upp i sadeln. Moranna såg snart hur angalloperade bort blev i den stora karn på den röda hängsten, och omföljde dem i ögonen till dess de försvann bakom skogen. Det var svåra snötäckta vägar de hade att rida, men sent om sidor kom de allra innerst i granskogen till mörkadalslott. Det låg vid ett kärr som nu var tillfruset och liknade en stor grå drake som låg och ruvade på klippstenarna med murar och ton och små smala fönster, liksom lömskad rak ögon. Men vad slottet mörkt och hotande utan på, så var det dess mer praktfullt och strålande inuti. Överallt lysdade av smittjärn och polerad koppar. Vägarna var behängda med vävda bonader, där blommor och frukter glödde i alla färger. Så snart det blev mörkt utanför tändes av axljus och facklor i salarna, så att det lysde från speglar och dryckuskjäll, och Riddarulv och hans vänner levde, som om var och dag skulle vara den sista, eller rättare som om ingen av dem trodde att deras sista dag någonsin skulle komma. Då Kristoffer trädde framför Riddarulv, slog denne gossen på axeln och sa, Ja, nu tar jag dig i min tjänst, kost och lön ska du få så mycket av som ditt hjärta kan begära. Men två ting vill jag påminna dig om. För allt vad jag befaller dig ska du vara idelöra, och för allt vad du ser och hör här ska du vara döv och stöm. Glöm inte detta till annars. Här hänger svärdet. Därmed var Kristoffer i tjänst hos Riddarulv, och han hade fullt upp att göra från morgon till kväll. I stället skulle han ryckta Riddarulvs tre älsklingshästar, hålla betsel och stigbygglar i blanka, och vara redo att sadla dem, vilket ögonblick hans herre önskade rida ut. Men in i slottet hade han uppsikt över alla de gylnebägare och dryckuskjäll som prydde matsalen. De var över hundra, och de prunkade i alla storlekar och former. Där fanns bägare med drakhuven och med vilsvinshuven, bägare med örenhuven och gjorthuven, där fanns smala dryckuson med ormar och med svanor, och där var den stora tronbägaren med de sju gröna ädelstenarna. Det var dyrbara skatter att passa på, och Kristoffers ögonflög omkring som pilar för att se att alla alltid stod skinnande på sina platser. Men om kvällarna vid de stora gästabuden var det allra värst, till då skulle Kristoffer skölja bägarna och beständigt sätta fram nya. Ofta hade Riddarullv enda till hundra gäster, och de drack så mycket och så fort att Kristoffer knappt trodde att regnet kunde rinna så fort ner genom takrännorna, som vinet raner i alla dessa samhällskläda magar. Vid sidan om gästabushalen var ett högt väldt tonrum där det fanns en stor vattenbasäng i mitten, och runt omkring löpte en hylla och sten. Här sköljde Kristoffer de utruckna bägarna och satte dem sedan in igen för att fyllas med nytt vin, eller bytte dem mot nya. Han sprang fram och tillbaka halva natten så att han dröpa svett, och så ofta lysde morgensolens första strålar in i salen när Kristoffer satte den sista tomma dryckesbägaren på dess plats, och äntligen kunde lägga sig att sova. Men arbetet var inte det värsta. Det värsta var att det hände saker och ting på Mörkardal som var både synd och skam. Men då Kristoffer inte vågade tala om det, kan ju inte heller jag tala om det, och det är nog också alla bäst att inte tala om ohyggliga saker. Många, många gånger suckade Kristoffer för sig själv. –Och, den som vore väl härifrån. Men han tog dess inte ens tala till sin mor om det. Var lördagskväll fick han tillåtelse att springa hem till henne med en hel korg full med mat, och pengarna han fick elön lämnade han henne också, så att mor annan rentav började kunna lägga på kistbotten. Men hade det inte varit för det goda han kunde göra sin mor, hade Kristoffer förlänge sen varit långt borta. Nu ville han försöka här det ut så länge som möjligt, och i hela tre år tjänade han Rida Rull till Mörkardal. Men då hände det en vår afton, att Kristoffer stod i tonrummet och följde bägare. Dörrarna stod halv öppna till Ridasalen, och därinne satt alla de hundra riddarna och sjöng och skrålade, som om de varit galna. –Mera vinn, annat vinn, nya bägare! –Jödrida Rull stod en stämma. Kristoffer sprang fram och tillbaka så fort som en harer, men då luften blev honom förtryckande kvar, öppnade han ett fönster högt upp på muren i tonrummet, utanför var det vår natt. Månen stod så tyst på himlen, och alla skärnorna blinkade så underligt högtidligt högt över allt i vilda skrålet i slottet. Ett ögonblick stod Kristoffer stilla och innanades den härliga doften av de njutslagna balsanpopplarna där utanför. Och så rusade han in i salen igen. –Men då han kom tillbaka till tonrummet, vad får han se? –Ja, vad han såg, det fick han snart klart för sig, men vad han icke såg, det var tronbägaren med de sju gröna edelstenarna. Han visste att han för några ögonblick sen hade ställt den nyskjöld på hyllan vid vattenbassängen. Det visste han lika säkert som att han hade näsan mitt i ansiktet, men var var bägaren nu? Kristoffer stirrade upp och ned för väggarna, som om bägaren skulle ha kunnat flyga sin vägg, och så fick han öga på något som hängde ned från det öppna fönstret på muren. Det var ett långt grott strumpeband med ett gult märke. Kristoffer kände det strumpebandet. –Ja så, han hade krupit in genom fönstret och stulit bägaren. –Och, den arma stackaren, tänkte Kristoffer, får de fatt på honom, så tar de livet av honom, de hänger folk för mindre än så. På hela natten mellanan sprang fram och tillbaka med bägarna, tänkte Kristoffer ändas på hur han skulle bära sig åt för att de inte skulle jaga efter tjuven. Nu var det ingen som saknade bägaren, Riddarullv hade drukit så mycket att för hans ögon gnistrade gröna edelstenar på alla väggarna, men när han hade sovit ut och skulle upptäcka att skatterna var borta. –Och, Gud, förbar med sig! Då äntligen alla Riddar hade kommit till ro i sina sängar, blev Kristoffer stående och stirrade ut i natten. Solen hade ännu inte gått upp, men det hade börjat att bli vitt vid synranden. –Hur ska jag kunna rädda honom? – undrade Kristoffer. Men plötsligt började han skratta. –Nu vet jag vad jag gör. Jag springer min väg. Då tror de att det är jag som är tjuven, men mor hon kommer också att tro att det är jag som tagit bägaren. –Ja, det är sorgligt, men det kan inte hjälpas. –Hon får tro vad hon vill. De får tro vad de vill allihop, men nu springer jag om. Och så sprang han. Det blev naturligtvis ett förskräckligt spektakel på slottet och Riddarull vaknade och såg att bägaren och Kristoffer var borta. Han tog sina svänner med sig och reddjena sport i Moranna, men hon var inte hemma. Hon hade tagit gångstigen till Mörkadal för att fråga efter sin son som hon inte hade sett sista lördagsaftonen. Och på så sätt färdades de förbi varann. Riddarull slog och dundrade på Moranna stuga som om han ville skaka hela hus sönder och samman. Men då han såg att han inte kunde uträtta något därmed vända han och han svänner sina hästar och reddin i skogen. Där sökte de efter Kristoffer bakom varje sten och varje busk, men borta var han och borta blev han. Efter tre dagar höll Riddarull vin sin häst. Nu spelar jag varken mer tid eller möda på att söka efter den tjuvstryken. Det finns tocken nu fullt upp med både vägar och vin på Mörkadal och därmed redan hem med sitt följe. Men Kristoffer var redan långt borta. Han var uppe på berget hos Björnjägaren. Han hade krupit upp för den allra brantaste stigen, den stig där annars bara stenjetterna klättra, och ju högre han steg, det slättare blev han om hjärtat. Så nådde han upp till vidderna med de stora gröna ängarna där det korta gräset står fullt av lysande blå och gula blommor och där alltbror sina glöda bland klipporna. Härifrån kunde han se oändligt långt bort, långt över det öppna landet och till den ena bergskedjan ovanför den andra. Allra längst bort lysde luften som silver, det var nog världens ende. Där uppe bodde Björnjägaren i sin hydda med sin dotter rita. Jägaren hade så övigt hår och skägg, att han själv nästan sov ut som en Björn, men han hade så goda ögon, och när han skrattade lysdans vita tänder som snö i munnen på honom. Han dotter rita var bara futton år, och var smärt som ett lärkträdd, solbränd och vacker och lätt på foten som en stenjet. När hon sprang över de gröna altbängarna med en blomsterkransk kring sitt utslagna hår tyckte Kristoffer att han aldrig i sitt liv hade sett något så underbart vackert. Björnjägaren frågade Kristoffer varifrån han kom. –Jag har varit i tjänst på Mörkadalsvaradan, men stället hågade man inte, där var mörkt och otäckt och jag kvävdes i luften där nere. –Ja, då har du nu gått nytt än rätta, sa Björnjägaren. Här andas man himlens renaste luft, här springa alla de vita källorna ut ur bärgets hjärta, och ingen ägner i dalarna har så lysande blommor som altbängarna. Här kan man leva tills man blir mycket gammal, och dock är man alltid lika ung, här är paradiset på jorden. –Och så frågade Björnjägaren Kristoffer. –Vad duger du förresten till? Kan du skjuta? –Ja, svarade Kristoffer. –Jag tror nog att jag skulle kunna skjuta, men jag vet inte om jag kan träffa. –Men det är just det som är knuten, sa Björnjägaren och skrattade. –Vill du stanna här så ska jag lära dig det. –Ja, det ville Kristoffer gärna. Så fick han en bössa och lärde sig skjuta. Efter den första månaden kunde han skjuta en skata, om den satt snällt stilla och väntade på att bli skjuten. Efter tre månader kunde han skjuta en orhane, då den flög upp, och efter ett år sköt han en ön i flykten. –Jag tror att du skulle kunna bli en riktig mest skjutt, sa Björnjägaren. –Tänk om du en gång skulle kunna skjuta själva Basse Björnen. –Basse Björnen var en gammal Björn som var vitt och brett bekant i bergen. Alla människor hade hört talas om den, alls sedan de var helt små, så att den måtte vara mycket gammal. Den anställde varje år stor förödelse bland kor och får som betade på alpengarna. Ja, den hade till och med dödat både barn och stora människor. –Möter du den, så lätt att känna igen, sa Björnjägaren. –Det är den är dubbelt så stor som en vanlig Björn, har grått, har ringapet och bara ett öra. –Det högre örat har jag knipit från den, men närmare kom jag inte, och ser det en sak till fortfarande Björnjägaren. –Och det är att den som en gång skjuter Basse Björnen ska få rita till Östru, till då får hon den bästa skitt i landet i mann. –Och något bättre finns inte! –Från den dagen tänkte Kristoffer, det ska bli jag och ingen annan som skjuter Basse Björnen, men han sa det inte högt. –Då hände det en dag att Kristoffer satt med rita på vägslutningen och såg över mot ängarna på den andra sidan av en klyfta. –Ser du ängarna på bergåsen där? –frågade rita och sträckte ut handen. –Ja, visst svarade Kristoffer. –Ser du också något grått i gräset där borta? –Ja, det är stenar, svarade Kristoffer. –Nej, det är inte stenar, svarade rita. –Det får. –Nå, men ser du också något svart mitt ibland foren? –frågade hon vidare. –Ja, det säger jag nog, svarade Kristoffer. –Det är en buske. –Nej, det är ingen buske, svar rita. –Det är heden som vaktar foren. –Jag känner honom mycket väl, ska jag säga dig. –Han heter Fridolin, och fast den han nu bara ser ut som en liten svart prick, så är det i alla fall just den svarta prick jag håller mest av i hela världen. –Om jag inte får honom till man, blir jag aldrig glad. –Kristoffer svarade inte, men plötsligt mistan all lust att skjuta bassebjörnen. –Men jag får honom nog aldrig sara rita, och började gråta. –Till Fridolin kan bara sjunga och spela och vaktar fore, och far vill aldrig ge mig till någon annan än den som skjuter bassebjörnen, och den björnen kan Fridolin aldrig träffa. –Det gjorde så förskräckligt ont till Kristoffer att se rita gråta, och från den dagen började han bli tystare än för, och han var inte heller så ivig att jaga längre. –Vad går du och tänker på? –frågade jägaren. –Jag är rädd att du är en vacker, då försvinner lika hastig som du kom. –Ja, vem kan veta dem? –svarade Kristoffer. En och annan gång under sommarans lopp hände det att Fridolin kom över på besök hos Björnjägaren. Han var en vacker yngling, smärt och solbränd med långt svart hår. Han kunde spela så vackert på flöjt, ibland på två på en gång, och han kunde sjunga som en lärka och hoppa och dansa som en stenget. Men hans bössa hängde över axeln och dinglade som om den snarare var en gitar än ett vapen, och Björnjägaren såg på honom med butraminer. –Han är ju lika hjälplös som ett av hans egna forr! –mumlad han i skägget. Men dess mildare såg rita på honom. De brukade gå tillsammans ned till en väck som flöt genom en bergsklyfta. Där växte ett tätt hallonsnår, och där gick de in åt hallon så att de valldes röda munnen när de kom ut därifrån. Ibland tog de Kristoffer med sig, men de skickade honom alltid i förväg för att han skulle finna de busskar där bären var mest mogna. Så hände det en dag att de alla tre hade gått in i hallonsnåret. –Går du in bland buskarna, så har rita till Kristoffer, och roppar på oss när du har funnit en buske med riktigt många bär. –Ja, men så måste du låna mig din bössa, sa Kristoffer till Fridolin. Jag har glömt mindre hemma, för tänk om jag skulle möta Bassebjörnen. Det kunde de då rakt inte tänka att Bassebjörnen skulle kunna vara i närheten, men i alla fall fick Kristoffer brössan. Han bröt sig in i snorret till den lilla väcken som kom sålande fram mellan stenarna. Där växte de allra högsta buskarna, och Kristoffer började plocka de präktiga mogna bären. Men plötsligt tyckte han att det knakade så besynner lite grenarna, och då han ser upp får han syn på en björn mittimot som sitter på bakbenen och äter hallon av hjärtans lust. Kristoffer kände att han blev kall ända ner i hälarna, ty han såg genast att det var Bassebjörnen. Den var stor som en av kastaniebuskarna som växte på berget hade grått munnskäg och bara ett dörr. Kristoffer såg på björnen, och björnen såg på honom, och så skrattade Bassebjörnen med sin breda mun och bredd ut frambenen som om den ville säga, –Nu har jag ätit så mycket hallon att jag har fått kvällhynningar. Nu ska ett stycke frisk kött smaka riktigt gott. Kom hit, du lilla Kristoffer! Men Kristoffer kände så fantligt tydligt att han inte hade minsta lust att bli uppeten. Han la bösan vid kinden och siktade så säkert som han aldrig hade siktat för, och utflöj pulan mitt i planeten på Bassebjörnen. Björnen gjorde ett hopp som om den ville säga, –Det ska du få betala för! – men i det samma följde en baklänges med hela sin tyngd så att buskarna krossade som kring den och blev liggande död bredvid väcken. Då de andra hörde skottet kom de springande så fort de kunde, och där fick de se hur Bassebjörnen låg i sitt blod. –Nu är det du som har skjutit Bassebjörnen, Kristoffer, så rita, hon var alldeles vit i ansiktet. –Jag tycker det är Fridolin spössa som har skjutit den, sa Kristoffer, och kastade bössan över djuret. –Och nu rita, nu går jag om, så kan din far tro vad han vill. –Ja, men, sa rita och såg på Fridolin. –Ja, men, sa Fridolin och såg på rita. –Men Kristoffer väntade inte på vad som skulle komma efter ja, men han flög ned för berget så fort som när man kastar en sten och han stannar inte för att han var ner i dalen vid den stora floden som slängrade sig fram mellan Vinlanden. –Och just i det samma gick solen ned. –I tre dagar fortsatte han sin vandring, och för vargång han vändes om, hade berget bakom honom blivit mindre. –Till sist stod det blått som en blå fy vid synranden. –Så kom han till ett ställe där floden förenade sig med en brusande ström, och här låg kungens slott. –Böljorna skummade och larmade, men Kristoffer tyckte att det var något som larmade ännu högre än vattensströmmaren omkring honom. Ljudet kom inifrån kungskården, till där stod alla kungens män och gjorde i ordning sina hästar och vapen för att ricka ut i strig. De skulle rida ut till kam mot landets fiender. Kristoffer gick in och frågade kungen om han inte kunde få dra ut i kriget med de andra. Han kunde ju inte göra mera än dö. –Ja, varför inte? svarade kungen. –En mer eller mindre gör ju egentligen ingenting till saken. –Kan du blåsa trumpet? frågade kungen därpå helt plötsligt. –Nej, det har jag aldrig lärt mig, svarade Kristoffer. Men jag kan träffa vad jag siktar på. Jag har sjuktit själva bassebjörnen. Men det tycktes kungen inte alls lägga märke till. –Ska du gå med i kriget så ska du blåsa trumpet? –Sam. –Det är en trumpetare vi behöver. Och så fick då Kristoffer en trumpet och skulle lära sig signalerna. Först var det framåt. Det var glada, smattrande toner som flög ut som en befallning. Så var det stå stilla. Det var tre långa utdragnar upp i trumpeten. Och så var det till sist signalen till flykt. Det var djupa, avbrutna stötar som lät, som när någon kippar efter handan i ångest. Det lärde sig Kristoffer snart. Och så gick han i spetsen för hären och blåste i trumpet, gengöd vitt och brett. Det varade inte länge förrän de fick öga på fienden, svälldiga här, som hade slagt läger på öppna sletten. Vapnen blinkade och fanorna svajade röda i solen. –Ja, nu börjar vi. –Sakungen och Kristoffer satte trumpeten till munnen och blåste framåt så att det smattrade. Det blev ett förskräckligt slag. Fienden som kom för att ära över landet hade en här som var dubbelt så stor som kungens här. Men när man kämpar för att försvara sitt eget, slåss man på ett helt annat sätt än när man kommer för att röva och skäla. Och kungens män kämpade som hjältar. Ett ögonblick måste till och med fiendens högra flygel dra sig tillbaka. Kristoffer hörde hur deras trumpeter blåste till flykt. Men snart hade den fjentliga hären övermakten igen. Kanonerna brakade som om jorden skulle remna. Den ljusa himlen var förmörkade rök och elden från sjutvapnen blinkade som flammor från avgrund. Det var en fasa att se och höra. Kungens här hade förlorat många tappramän och fienden rykte allt jämt närmare med förnyad kraft. –Nu återstår ingenting annat än att fly, sa kungen. –Kristoffer, blåstill flykt! Kristoffer sop på kungen med stora ögon. –Skulle verkligen fienden ära övera hela detta sköna land? Var inte längre någon räddning möjlig? –Hör du inte, Kristoffer? – ropade kungen. –Blåstill flykt! –Ja, jag blåser, ropade Kristoffer. Men i det samma sprang han allt vad han kunde över till fiendens här. –Så på den fredaren! – ropade kungen och hans män efter honom. –Han ska du inte slippa med livet! Och Kristoffer hörde dem sköt efter honom så att kulerna ven om öronen på honom. –Låt dem tro vad de vill, tänkt han. –Jag vet i alla fall vad jag gör. Och i det samma början han blåser i trumpet innebland de framstormande fienderna. Han hade lagt märket till hur deras flyktsignal lät. Den blåstes hastigt med en mängd höga toner som vilda ångesskrig. Nu lät han trumpeten smattra. –Fly, fly, fly! – ropade den, allemann på flykt. De stridande såg på varann, vad ville detta säga? Nu, då de nästan hade segeln i sina händer, blåste det till flykt. Men Kristoffer blåste som om man slungor skulle sprängas. –Fly, fly, om ni inte vill alla gå i kvav! – Och då förstod fienden att det var allvar. De tänkte att kanske en ny försvars här rykte fram emot dem. Eller de tänkte, visste egentligen ingenting alls. De lade blottbenen på ryggen och sprang allt vad tygen höll, och allt jämt göd trumpeten i hälarna på dem. –Fly, fly, om ni har livet kärt! Mörket började sänkas över jorden, och då natten kom var den sista fienden ute ur landet. Men Kristoffer satte ännu sin fot stadigt på landets gräns och blåste. –Fly, fly! – efter dem, och så gick han hem till slottet. Kungen hade inte alls kunnat förstå varför hela den fientliga hären plötsligt var som bortblåst. Men då han fick veta vem som hade räddat landet, breddan ut armarna, tog Kristoffer om livet, lyft honom högt upp i luften och kyste honom. –Vad ska jag göra dig, Kristoffer? – sa han. – Ska jag förgylla dig? Men det tyckte Kristoffer skulle vara ett ganska dåligt nöje. –Gör mig ett stycke bröd som kan räcka under min livstidsan och ett hus där jag kan bo med min gamla mor. –Ja, det skulle han då få med uppräckta händer. Och så gjorde kungen Kristoffer till Härtig och gav honom ett slott med fyra ton och en flagga på varje ton. Och så gav han honom ett Härtig-likt vapen, där det stod en trumpet med en lagerkran som kring, och runt om det stod skrivet med guldbokstäver, fädenes landets befriare. Det första Kristoffer nu gjorde var att han rest och hämtade sin gamla mor till sig. Moranna kände först alls inte igen Kristoffer, då han kom in i hennes fattiga stuga. –Å, att du verkligen kommer igen, sa hon. –Ja, som har gråtit så mycket över dig, för jag trodde du var en tjuv. –Ja, är ingen tjuv, svarade Kristoffer. –Ja, är en Härtig. Och nu ska du komma och bo i mitt slott med de fyra tonen. Moranna såg ner på sin gamla tjol och fingrade på den. –Med dessa kläder, sa hon, det går aldrig an. –Vad skulle folk säga som mött oss? –Folk, sa Kristoffer, tror du jag bryr mig om vad folk säger. De kan väl i alla fall inte säga annat än att du är min mor. Så kom Moranna hem till sin Kristoffer och bodde på hans slott, och han visste inte vad allt för gott han ville göra henne. Hon sov på Adedunot-Veterbröd och kunde se ut genom de fyra tonen till världens alla fyra hörn. Men så hände det en hjulnat att snön hade fallit våldsamt hett. Hela slottskården var fulla snö, och den låg som en hög driva uppemot ingångsporten. Alla tjänare på slottet hade varit länge uppe på julaftonen och låg nu i sin söta sömn. Men Kristoffer var vaken. Han såg ut genom fönstret, och då han fick se den tjocka snön, tänkte han. Den måste vara borta till dess mor vaknar, annars blir hon vid dåligt lyne. Men då han tänkte på hur sent hans folk hade kommit i säng, hade han inte hjärta att väcka någon av dem. Han tog i all stillhetsskåveln som stod under trappan och gick ut på gården för att skotta snö. I melletid började folk redan färdas förbi till julafton, och i fackelskenet kunde de se Kristoffer som arbetade på slottskården. –Vad vill de säga, sådom till varann? Är det inte härligen själv som är ute och skottar snö? Men Kristoffer lossade som om han inte hörde det. Tror vad ni vill, tänkte han och skrattade för sig själv, men gården måste vara ren när mor vaknar. Slut femtesagan, Tror vad ni vill av Helena Nyblom. Läst av Lars Rolander. Jag och nej, originalsager av Helena Nyblom. Detta är en LibriVox inspelning. Alla LibriVox inspelningar är fria, public domain, för mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Slut femtesagan, den minsta. Det var en gång en kung som var en mycket mäktig man. Han regerade över många länder och riken, och han var nästan alltid ute i krig för att ära övera ännu flera. Själv var han reslig och stark, hade ögon så stora som påskägg, stora röda händer och ett långt skägg som fladdrade om honom. Han kledde sig helst i eldröda och flammgula färger, och vid varje måltid åt han en stor blodig guksstek och drack en åtting vin dertill. När han talade letes om när man åker med stångjärn, och när han skrattade trodde folket i stan att det var jordskall. Ja, det var en väldig kar. Han var ju också mycket fruktad och bundrad, vitt och brett. Men själv hystade marken fruktan eller bundran för något eller någon. Han visste ju att han var den starkaste av alla, så att det var ingen han behövde börja sig för, och allt vad som var fint och mjukt, smått och svag. Det hade han det djupaste förakt för, det tyckte han skulle egentligen ej ha rättighet att vara till. Medan kungen var ännu temligen ung, gifta han sig med en prinsessa som hämtades långväga ifrån. Kungen hade aldrig sett henne för honom kom. Han visste blått att hon var av ett förnemt första hus och hade en stor hemgift. Men då han fick scenen blev han mycket upprakt över att hon såg så liten och obetydlig ut. Hon räckte honom endast upp under armen, och hon hade såna små smala händer och en sådan blidliten röst. Den starka prinsessan, ja, hon var nära att dö av ångest, då den stora kungen såg djup ned på henne och talade till henne med sin hjärnröst. Ja, så det så du ser ut sam. Det var just inte vad jag hade väntat. Men det vill jag säga dig att om vi får några barn så ska det vara gossar, stora och starka gossar som med tiden kunna duga till något. Jag vill inte veta av flick ungar. Det är ju så god och kommer ihåg. Och den unga drottningen neg djup för Kungen och lovade att hon i allt skulle uppfylla vad han önskade. Hon darrade och räddsla för honom ända nede i hjärterötterna. Och så fick hon underdåningsten ena pojken efter den andra tills hon hade skänkt Kungen sex söner. De var alldelesammans alltifrån födelsen så starka och grov lämmade att man genast kunde se att hon skulle komma att likna sin far. Medan de ännu låg i vagan, rålade de med starka röster som om de var artillerissoldater, och som lindebarn drack de redan öl ur sina flaskor, mjölk ville de alls inte höra talas om. Kungen var ofantligt belåten. Sex söner och alla starka som björnar, ja, det må jag säga, och han gnuggade händerna så det knakade. Och pojkarna växte både på längd och bredd, och de fick missan lära sig att lyda kommando. Bara Kungen såg på dem, stod dem så stiva och raka som om de hade haft för fort ivär, och gav han de minsta befallning rusade dem iväg som jakthund valpar för att utföra hans önskan. Vakom Kungerns rygg hade dem dock många upptog för sig. Jag vill nu inte tala om att de stal äpplen och slog ut rutor och låg vakna lång fram på natten och läste romaner, fast den debakunglig befallning att alla ljus på slåttet skulle vara släktaklockan tio. Men de tillhett sig att lägga knallhattar under de gamla ministrarna slänsstolar, när det skulle hållas kungligt råd. Ja, de gömde till och med en dag riksepplet i papperskorgen, och spiran vakom kakelugnen, så att Kungen var nära att få slag av rede, medan han rusade omkring och letade och sökte. Men de wilda pojkarna förstod alltid att skjutta skulden på andra och själv slipa straff, och Kungen levde i den djuvatron att ingen kung i hela vida världen hade så präktiga och väl uppfostrade söner som han. Då den yngste sonen var tio år, och den äldste sexdom tro Kungen att nya ut i krig om vintern. Men då våren kom, vände han åter hem, och kom just till slåttet då alla körspersträden stod i blom. Men vad fick han höra då han gick upp för trapporna? Jo, ingenting mer eller mindre än att rottningen hade fått en liten prinsessa. Det vill jag se när jag trodde, sa Kungen, det är förbjudet att skaffa inflikkungar i min familj. Och så gick han med stora steg genom den långa gången som ledde till barnkamaren och ryckte upp dörren. Där inne var det en besynnerlig grön skymning, till de gröna sidengardinerna var halvt nedrullade, och utanför fönstren kastade de blommande körspersträden ljusa skugor. Borta i sängen låg drottningen helt stilla. Hon hade blivit så rädd då hon hörde Kungen steg att hon hade gått och lagt sig. Men mitt på golvet stod silvervagan, vad i alla prinsan hade legat som små. Det var brett en vit spetschal över den, och först tyckte Kungen att det alls ingenting var i vaggan. Men då han lyfte på en flika spetschalen såg han att det verkligen låg något levande i den. Han såg ett litet ljusrött ansikte, mjukt som en dunnblomma, hörde en svag anddräkt som från en liten rådjurskilling, och såg ett par små små armar röra sig mellan sidenguddarna. – Vad ska detta betyda? – frågade Kungen och vände sig om mot drottningen säng. – Vad är det för något som ligger i vaggan? – Ja, ursäkta, sa drottningen med darande röst. – Jag roer inte för dig, men det är en liten flika. – Och så kröp hon långt ned under tecket av bara räddsla. – Sicken än, sa Kungen och fortfarat se på den lilla i vaggan. – Sicken än, lite nynklig stackare. – Ja, den är det då lätt att bli av med. – Men i detsamma började den lilla prinsessan i vaggan att gråta helt sakta. – Fy, hon peper ju. – sa Kungen. – Det kan man ju inte stå ut med att höra på. – Och så gick han ut och slog hårt igen dörren efter sig. – Drottningen levde i fruktan och bevann för att Kungen verkligen skulle kasta bort prinsessan. – Men följande dag då hon satt och kammade sitt långa gylnehår med en guldkamm. – Stod Kungen åter plötsligt i barnkammaren. – Han hade lyft upp spetschalen och stod och såg på prinsessan. – Hon rörde på sina små fingrar i drömmen. – Är det fingrar? – sa Kungen och skrattade. – Det ser ju ut som om hon rännsade räkor. – Är det samma han slog prinsessan uppe ögonen och såg på Kungen? – Nej men se, utropade han. – Hon har ögon. – Hon ser på mig. – Jag tror rent utsagt att hon småler. – Hon är sannoligen inte så illa. – Drottningen frågade om inte Kungen ville lyfta upp barnet och se riktigt på det. – Han slog med sina stora röda händer och sa att jag skulle tappa henne i golvet och då skulle hon gå sönder. – Men så tog drottningen upp prinsessan ur vaggan och barnen är bort till fönstret så att ljuset från trädgården kunde falla på hennes ansikte. Och Kungen stod bredvid och såg på. – Det var den allra sötaste lilla flicka man kunde se. – Med ögon så blå som blåsippor och en mun så liten och röd som ett lingon. Håret följde som guldgullsilke ned över pannan och nu gapade hon och visade en liten tunga ljusröd som ett rosenblad. – Nå, ska hon kastas bort? – frågade Drottningen. – Nej, sa Kungen. – Jag tror vi behåller henne. – Det är ju en liten välsignad unge. Hon ska hitta Benedikta och jag vill själv bära henne till dopet. – Och så blev det. Kungen bar sin lilla dotter till dopet och hon fick namnet Benedikta. – Av sina bröder kallades hon aldrig annat än en lilla eller den minsta och det var märkvärdigt så förälskade alla dessa sexvilda pojkar vara i sin lilla syster. – Knappt hade de fått upp ögonen och morgonen för honom frågade den kammarherre som borstade deras stövlar. – Hur har det behagat prinsessan att sova i natt? – Och när de gick för att säg och morgon till henne kunde de stå i en halvtimme i tamburen utanför henne stör och vänta på att bli insläppta. – Ty Kungen till ett blått att en av prinsarna i sänder kom in till den minsta. – De talade så högt och gick så hårt och den som var inne ville aldrig gå ut igen. – Det roligaste någon visste var när deras lilla syster stack in bägge sina små händer i deras tjocka hår och drog i det av alla krafter. – Och den största belöning de kunde få var att få gå omkring på golvet och bära henne. – Och den minsta smålogg mot alla och alla smålogg mot henne igen. – Men ingen såg dock så mildt på henne som Kungen. – Han ville helst vara ensam med henne. – Ty han ville inte att de andra skulle märka hur försträckligt mycket han tyckte om henne. – Ut mig ur varjungar och rövarpack. – Skrek han till pojkarna med tordens röst och så tog han en lilla flickan i knet och talade till henne med en röst som han gjorde mjuk som en bofingskvitter. – Gjärtegryn, socker, snut, lilla allra käraste godsängel. – Ja, lugga mig i skägget, du, klöse mig på händerna. – Ja, det var rätt, slå kronan av mig. – Gör allt vad du vill med din gamla fula skalliga pappa. – Jag kunde äta upp dig livslevande, du lilla hjärtekrossande, bedårande älskling. – Åh, åh! – Och så tryckte han en lilla så hårt att hon skrek högt och kungen reser sig för skräckt och ringde på prinsessans uppvakning. – Det gick inte en dag utan att kungen kom traskande upp i barnkammaren, och när man hörde hans tungaste eget trappan så visste man att det inte var någon annan råde än att ta upp prinsessan ur vaggan. – Ty om hon också låg i sin sötaste söm, så sa kungen. – Ta upp henne, arg, ta upp henne, jag vill kyssa min dotter. – Ja, det gick så långt att man en dag satt och väntade på kungen i ministeriet, och då man så till sist skickade bud efter honom, lät han svara att hans majestät var upptagen. – Han måste göra prinsessan skallra i ordning, till den hade gått i tur. – Då den lilla benedikta blått var fem år gammal, dog drottningen, och nu var prinsessan den enda damen på slottet och betraktades redan som den där förestod den kungliga hushållningen, och alla visade henne den största vördnad. – Liten var hon, och liten blev hon, och man kunde se att hon aldrig skulle bli särdelig stor, till hon hade såna små händer och fötter, och hennes lämmar var så fina som blomster stänglar. – Men hon var frisk och sund som en nötkärna, och det felades henne aldrig något. – Hon vandrade omkring på sina små ben i alla salar och rum. – Ja, ända nere i köket och källaren, och lärde sig snart var allting i slottet hade sin plats. – När taffeln var dukad kom håmästaren ur munskänken, och badprinsessan gå in i salen och se efter om allt var som det skulle vara, därefter gick hon gärna ut i Apelgården och plockade förklädet fullt av gula blommor som hon bröt av med helt korta skälkar och strödde över det gröna stengolvet i matsalen. – När hon så fått på sig sin stiva vita sidanklänning som var översållad med guldskärnor och räckte ända ner till hennes små fötter, och hade fått en krans av tusen sköner på huvudet så bar kungen själv henne till bordet och satte henne på en hög stor vid sin högra sita, och man bjöd henne först av alla rätterna. – Prinsarna fick aldrig tala vid bordet, och de fick ej heller sitta till bordsh, förrän de fyllt 18 år, men den minsta pladdrade och skrattade och kastade russin och manlar till sina bröder som älgest ej fing och smaka på desserten. – Kungen hade en dyrbar kristallpokal som han satt i stort värde på, till den hade han med egen hand tagit under ett krig, och han hade sagt till tappeltäckaren att den dag han råkade slå sönder pokalen skulle han mista sin högra hand och därpå köras huvudstupa ur tjänsten. – Den stackars karn hade därför blivit så rädd för att tappa klinoden att han alltid skallv på händerna då han var den, och en vacker dag ramlade någon kull på stengolvet, och där låg nu pokalen mitt i tur. – Då prinsessan kom in för att se till middagsbordet såg hon den stackars tappeltäckaren sitta och gråta på golvet, blivit den sönderslagna dryckespegaren. – Du ska inte gråta, sa hon, och torkade han sögon med sin sidan tjoj. – Jag ska nog hjälpa dig. – Och så bar hon munskänken sätta ihop pokalen, som om den vore hel, och ställa den framför hennes plats och lossa om ingenting. – Då nu alla satt vid bordet tog prinsessan pokalen med sina små händer, räckte fram den mot kungen och sa, – Ge mig vinfar, mycket gott rött vin. – Men i det samma let hon på kalen falla i golvet. Nu trodde ju alla att det skulle bli ett förskräckligt oväsen. – Men kungen grepp låt förskräckt om prinsessans lilla hand och sa, – Du har väl inte fått glaskärv i fingrarna mitt sockergryn? – Ja, den minsta hon kunde linda den stora gamle kungen om sitt lillfinger. – Men besynligt nog gick det så att ju mera kungen såg hur milda prinsessans ögon var, – – desto tydligare började han förstå hur vanartiga och vilda han söner var. – Han som förhade ansett om alla sex för att vara sådana storartade praktexemplar. – Han fann nu blått fel och synder hos dem. Han kunde sitta och stirra på dem och sen plötsligt utprista. – Ni är då alla sex sina anskrämliga fula bäster och värre blir ni förvörda som går. – Såna ben ni har, såna steg ni tar och varför skriker ni som om huset stod i ljusan låga? – Man kan ju bli sten döv av att höra dig på. – Han hade sina spioner ute för att få veta vilka upptåg hans vilda pojkar egentligen hade för sig. – Och när han så ärtappade dem med självstycke fick de sitta hårt emellan. – På slottsgården var det djupa slottsfängelset, där de fångar satt som hade begått svåra förbrytelser, – Att skjuta en haare eller samla lite bränslet i kungens skogar. – Det ansågs för majstedsprott och straffades med döden. – Men under den stora stentrappan som gick upp till kungens rum, där lågde svarta hålet. – Där kastades alla som på minsta sätt hade misshagat kungen. – Hans sex starka söner blev minst han ganska ofta stoppade ner i det svarta hålet och där var det inte vidare trevligt. – Där var mörkt som en grav och kallt som en källare och man hade endast det hårda stengolvet att sitta på. – Kungen blev allt mer och mer gramser på sina söner och till sist behövde de blått jäspa eller nysa vid bordet för att bli dömda till det svarta hålet. – Det hände en dag att en av prinsan hade glömt att resas upp då kungen kom in. – Och strax göd kungens tordens röst i svarta hålet med honom. – Den var en artige slingen. – Men vad hände? – Princesan visade sig inte vid middagen. – Kungen skickade bud till barnkammaren, men hon fanns varken där eller annorstäddes i slottet. – Kungen flyg omkring som en galning och letade efter henne. – Men i hela 24 timmar sökte man henne för jäves. – Omkvällen följande dag då kungen gick tungt och trött upp för den stora stentrappan. – Tyckte han plötsligt att han hörde ett sånt underligt ljud, och ljudet kom från det svarta hålet. – Det lät som om något oepörligt gått i stycken, och så var det någon som finnissad och skrattade helt sakta. – Kungen smög sig försiktigt ner och öppnade låser till arästen. – Och vad fick han se? – På det hårda stengolvet satt hans vanartige son och bred vid honom den lilla sexoriga princesan. – Hon hade förklädet fullt av valnötter som hon hade plockat i trädgården. – Och där satt hon nu och knäckte åt, medan hon viskade och finnissade tillsammans. – Kungen blev både glad och förfärad och befalde genast sin dotter att följa med upp i slottet. – Men hon svarade så bestämt att Kungen blev riktigt rädd att hon inte gick ut ur det svarta hålet, för en storebror fick tillåtelse att gå med. – Och så fanns ingen annan råde än att Kungen måste ge pardon och släppa lösprinsen. – Hur princesan egentligen hade sluppit in i det svarta hålet, det kunde ingen bli klok på. – Kungen hade självnycklarna där till och han let leta igenom det i alla vrår. – De enda gångar han fann där inne var rotthålen, och de let han noga stoppa igen, – Fasten han väl kunde förstå att hur liten princesan än var så hade hon inte kunnat krypa genom ett rotthål. – I mellertid slog det aldrig fel, att så snart ena prinsarna blev kastad i det svarta hålet, – Vips var prinsessan där också, och självkungen kunde ej få ut henne därifrån, – För hon fick broden med sig. – Men det var inte blått sina bröder som princesan hade medlidande med. – Hon kunde på det hela taget aldrig stå ut med att se någon sörja eller lida. – En dag kom Kungen in i sin lilla dottersrum, där hon satt och lekte med sina docker. – Han hade en flagga under vardra armen, en röd och en vit. – Vad ska du med flaggorna? – frågade princesan. – Då sa Kungen att nedanförslåtet hade man nyss reste en gallje, och i den skulle man hänga en man som hade begått en förfärliga förbrytelsen, – Att han skjutit en råbok i Kungen skogar, i medan han inte haft något att äta, och nu skulle Kungen ge tecken från fönstret när den stackarskarn skulle hissas upp. – Ser du här mitt hjärtegryn? – sa han. – När jag svänger den eldröda flaggan framför fönstret så är Karn vips och pegalljen. – Och den vita flaggan? – frågade princesan. – Vad ska du göra med den? – Med den ska jag vifta om jag vill ge nåd, sa Kungen, men det kan och alls inte komma ifråga. – En sådan slingelsamma har skjutit i mina skogar. – Princesan hade tagit den röda flaggan och stod och tummade på den. – Akkara far, son, ge mig den vackra flaggan till ett förklädde. – Jag har just önskat mig ett förklädde i den färgen. – Ja, hon skulle nog få ett förklädde i den färgensa Kungen, men inte denna flagga, till nu skulle han ju ha den till att vifta med. – Men princesan hade med ett ryckrivit flaggan av stången och stuckit in den under sitt skärp så att den hängde ner över hennes lilla mage. – Se så bra den klär mig lilla pappakung, sa hon och slätade på den. – Låt mig nu också få vifta med fanan, och innan Kungen vid stortet av var han upp i fönstret, och där stod hon och svängde den vita fanan högt i luften. De såg hur man löste repen på den bunnekarn, och hur han genast chillade bort allt var tygenhöll. – Det var roligt, sa princesan och skrattade. – Det ska vi göra om igen. Vad hedan efter var det Kungens bästa nöj att gå in till princesan med den vita flaggan, när någon skulle föras till döden. Han tyckte vissligen att det var ofantligt nöjsamt att hänga eller rugga huvudet av alla som på minsta sätt hade gjort honom emot. Men han tyckte att det var ännu roligare att se sin lilla flickast och i fönstret och vifta av alla krafter med den vita flaggan. Hon såg så lycklig ut att Kungen aldrig sklömde vad som för sig gick där nere. Han satt blott och glodde på henne med sina stora påskäggsögon tills han rent av fick tårar i dem. Och när sedan den lilla flickan kastade sig hans armar och sa, – Du är den bästa far i hela världen. – Ja, då kunde han gärna låta alla krypskytta löpa till världens hände. Men de sex prinsarna blev mer och mer missnöjda med sin far. Vi har ingen lust att behandlas om lindebarn, då vi är så stora och osbreda och tjocka som vi är, sa dem och blev röda i synen. Och det kokade i dem som äter koka i en gryta tills det slutligen var nära att koka över. Det fanns också många andra människor som inte kunde tåla Kungen och som var trötta på hans strängare gemente. Och i allt tystigt samlade prinsarna en stor här, med den ämnade det gå i krig mot Kungen och ta riket ifrån honom. Men alla bröderna var ensam att det inte skulle gå dem väl om de inte fick sin lilla syster med i sitt parti. Vi måste ha den minsta med, sa dem sin semellan. Hon är lyckobarnet och ska bringa oss lycka. Kommer hon inte med, så blir det ingenting av det hela. Och så fickade dem den äldsta av dem bort för att tala med prinsessan. Han fann henne långt ner i slottsträdgården där hon satt upp i ett körsbersträd åt körsberr. Kom ner lilla syster, sa prinsen och gick tätt in till stammen. Jag vill säga det något. Varför har du harnessk och jälm? Frågade prinsessan uppifrån trädet. Man kan ju inte veta om det blev krig, svarade prinsen. Varför har du spjut och stridsanskar? Frågade prinsessan. Är medan jag ska ut och slåss, svarade prinsen. Och vem ska du slåss med? Frågade prinsessan. Men som är min far och kung, men som jag varken vill ha till far eller kung mera. Vi har fått mer än nog av hans rimente. Varför säger du det till mig? Frågade prinsessan. Är medan du ska komma med och hjälpa oss, sa prinsen. Du är lyckobarnet som ska gå i spetsen, annars blir det ingenting av det hela. Kan ni vänta lite? Frågade prinsessan. Jo, hur länge ska vi vänta? Frågade prinsen. Å, bara tills det körsbärsträd jag sitter i blir ett plommonträdd, sa prinsessan. Så snart jag märker att jag får plommontjärnor i munnen, kommer jag ner för att slåss med min egen gamle far. Ja, då måste prinsen lomma av med det beskedet. Ty så länge kunde han ju omöjligt vänta. Och så samlade prinsarna sin här och underrättade kungen att de väntade honom på den stora sletten för att slåss med honom. Kungen var nära att ramla om kull av överraskning, då han fick detta bud. Han levde i den troen att alla han söner och förresten alla människor älskade och beundrade honom alldeles ofantligt. Nu kom dem och ville slåss med honom, med honom vars maki inte fanns i hela världen. Han skakade hela kroppen, då han drog bryngan över huvudet och spändes värdet om livet. Men skulle han i krig så skulle han naturligtvis ha sin minsta med sig. Han var säker på att det skulle gå rent galet och manns lilla dotter inte var hos honom. Så han gick ner i trädgården och fann prinsessan vid dammen där hon satt och metade guldfisk. –Skynna dig, ropade kungen. –Skynna dig, mitt sockergryn. Nu ska vi två ut och slåss med alla dina varnartiga bröder. Om du blått är hos mig så kan du vara säker på att vi ska slå dem sönder oss samman. – Kan du vänta lite? – frågade prinsessan, hon satt och såg på medspöt. – Hur länge vill du då låta mig vänta? – frågade kungen otåligt. – Jo, så snart jag märker att en valfisknappar på kroken så ska jag skynda mig ut för att slåss med mina egna bröder, sa prinsessan. – Vad är det för prat? – frågade kungen. Men prinsessan svarade inte, hon satt stilla som en staty och metade. – Ja, kommer du inte sig att tvungen att gå? – sa kungen och trampade oroligt. Han hörde redan strittslurarna på avstånd, men prinsessan rörde sig inte ur stället. Som möttes kungen och ansäck sönder på den stora gröna sletten, på den ena sidan stod kungens här och mitt framför hade prinsan ställt upp sina män. Luften var strålande blå, inte en vind rörde sig och mitt på himlen stod solen och gab skrattade åt de små dumma människorna som alltid ska slåss. Nu göd trompetssignalen från prinsernas här. Det smattrade så utmanande. – Tra-ta-ta-ta-ta, tra-ta-ta-ta-ta-ta. – och det svarade genast från kungens här. – Tra-ta-ta-ta-ta, tra-ta-ta-ta-ta. – I samma ögonblick flög alla de tusens värden och skydderna. Hestarna stegrade sig och krigarna fällde lansen. Men just som de begge härarna skulle rika framåt varann, fick man sikte på något vitt som kom i land över sletten. – Det är bara en vit blomma som vinden blåser på, sa prinserna. – Vad gör det om vi trampar på en blomma? – Men det vita kom flygande närmare. – Det är en liten vit fågel som har blivit skrämda vapenlarmet, sa kungen. – Vem drar i betänkande att rida över en fågel? – Men det var som om de dockade sammans anad att det var något annat, till ingen rörde sig i stället, och det var också något annat. – Det var den lilla prinsessan som kom springande med utslaget hår och högt uppräckta armar. – Och då hon kommit in mitt emellan de begge krigshärarna, alldeles mitt på den gröna sletten, kastade hon sig pladask ner på ryggen, och där blev hon liggande med utbredda armar. – Slås nummer varann så mycket ni vill, min far och mina bröder behöver ju bara rida framöver mig. – Men begge krigshärarna blev stående orörliga som om hon varit djutna i brons. – Ingen ville vara den första som redd framöver prinsessan, och hon låg kvar i tolv timmar utan att röra sig och såg upp mot solen. – Men just då solen gick ner sprang alla prinsan av hästarna och följt på knä för kungen och bad om förlåtelse. – Kungs ansikte såg ut som tordön och junghälld, han ville helst ta spetsat de alla sex på sitt spjut, men prinsessan ropade från sletten där hon låg. – Jag reser mig inte förrän du ger dem din förlåtelse, hör du far? – Ja, vad skulle kungen göra? – Nöja, för henne skulle då, sa han oss dags värde till skidan. – Hör ni, farjungar, den minsta ber för er, och det kan jag inte motstå. – Jag ger er min förlåtelse. – Hon är desssamma kastade alla krigarna sina många tusens värd på marken så att det gnistrade och brakade som ett osskväder. Då reste prinsessan sig och gick bort till sina bröder. – Lovar ni att aldrig göra så mer? – Frågade hon, och så mycket allvarlig. – Ja, aldrig, aldrig, svarade de i munnen på varann, och så lyfter de sin lilla syster högt på följdarna. – Jag vill också lyfta, sa kungen, men han skallv så i knäna av all den ångest och vrede han hade genomgått, att han knappt kunde stå på benen. – Då vill jag åtminstone få bära din näst ut, sa han till prinsessan. – Och prinsessan let genast sin nästukfallam. – Under full musik drog sedan de begge krigsärarna in i stan. – I mitten gick de sex prinsarna och bar den minsta högt på följdarna, och efter traskade den gamle kungen som bar hennes nästuk. – Slut skätte sagan den minsta. – Läst av Lars Rolander.