 Ens trobem a obrir inaugurant l'obra Visart Cordal, Refugis del Pensa, que s'integrarà dins el circuit d'obres de patrimoni artístic que té la Universitat, i formarà part de l'Itinerari Art Track, que té com objectiu obrir les nostres obres d'art tant a enviar intern com a fora. L'obra de Cordal té un punt inquietant. És una obra pensada per fer-nos sentir una mica incòmodes. I, de fet, això ja està molt bé amb la idea de que la Universitat sigui un espai de reflexió i un espai de pensament crític. Per mi, la seva obra retrata moltes situacions, fabrica instal·lacions que et posen de front amb el que hem fet aquests últims 50 anys, que és exaurir els recursos del planeta amb el metro a la naturalesa, fer-la pràcticament inevitable pel futur. La força interrugadora que té aquesta obra és fluid de l'ànima de l'artista, no? Però, d'alguna manera, aquests humanets que estan abstrets amb ells mateixos, com si el temps s'hagués aturat, tenen un punt d'inquietant, de misteriós, que s'extén el paisatge que els envolta. Segurament et fa pensar en blanc. Jo crec que segurament aquí és on està la capacitat interrugadora que té, la sintesi entre aquestes personetes que hi ha allà i el paisatge que les envolta. La biblioteca és una trinxera silenciosa davant del món, un refugi per retrobar-nos amb nosaltres mateixos a través dels seus llibres. Tot allò que veig des de la meva finestra són edificis els fonaments dels quals són paraules. No hi ha millor espai per reflexionar sobre la intemperia de la modernitat que una biblioteca on això plogar-se, un refugi davant del setge del present continu, i l'habitar en els llibres.