 כה נכבד לרחבת הטקס מגיעים נשיא המדינה ורעייתו, ראש הממשלה ורעייתו, משברוש הכנסת ובן זוגו ונשיאת בית המשפט העליון ובעלם, מלווים על ידי בשביל פשוטי תקשימה. ויש שני שכן שתתתפעים על הרעיית ועל היסטוריה, היסטוריה של ירדים ירדים, שהם היו הרבה, הרבה אישה שם בבקשה, ובאונות של הלבים. ואני, כשאתה, לא עשיתי איזו מרצות פרסנית, כי אני היה ילדה, ‫הרי כך פגלתי, ‫אבל אני רמיע את הבאות, ‫שאני רמיעה כמה, ‫אני רמיע את הופיעות, ‫כי אני גם בארץ, ‫אני רמיעה... ‫אבל כך קוראתים, ‫תערעים לרקות, ‫כי כך כירושה. ‫-כן, ‫אני היה 1,5 סילות ‫כשמדברת אני חמיד, ‫שחחקתי לבין עשי ‫כי כבר כהלב, ‫אבל כך כבר כהלב, ‫התמובן היו שוויס, ‫התגרבת Was a Polish Jew, ‫הייתי בית בבא dueנסיק. ‫התגרבת היו שוויס. ‫תגרבת המירה היו, ‫התגרבת היו לי שוויס ‫היה כירון של היו היו שוויס ‫באם תגרבי היו. ‫אז אנחנו בית דנסיק ובא שלי היה פרסנטיב של פרסנטי יהודי דנסיק. אוקיי, תתתתת, אני רוצה תתתת, תתתתתת, אנחנו נעבור, אנחנו כבר תלוון את הסטרמוני עכשיו. אני אמנה להתעבור, מייד ושם, מייד ושם, ‫המשמר ידגל את נשקו. ‫דגיל, שק, המשמר יחטיף את נשקו. ‫הכתיב, שק, המשמר יציג את נשקו. ‫הציג, שק, המשמר יעבור לנוח, ‫המאוד נוח. ‫נאלה שבט. ‫-אתה יכולה לסייטת. ‫היום הזיכרון לספחת... ‫-חולוקוס, מרטרס, ‫הירועי-רממברנדס די 2023 ‫היא תאיתל שוש רזיסטינס ‫בלחולוקוס, ‫מרקים 80 שנים ‫שמדעים לספחת את נשקו. ‫הזדה הנשקה יש יתגל ‫בספחת את נשקו, ‫הוא שם גדול מברדת, ‫שנתן רפאפורד נתן. ‫הוא מברדת, ‫הוא מרקב להגיד את נשקו. ‫מה שעשו, ‫היום הרי נדעים, ‫ששכדו, ‫הוא נתן להגיד, ‫הוא נתן לך מרקב, ‫השכה, ‫היום הזכרון, ‫באיום הלאה, ‫היום הלאה, הוורסוקטו, הוורסוקטו-אפריזינג, שהיא ראות על פסטובר 19 אפרל 1943, היה זו גרס רוץ אינסורקטיון. כמו לוחמי המפגש, בפייטים של זי אופי וזי זי דבאלי ופאט, ולכן זו פגש, בבקשה, מייס אליז אביטי שמרון, אחד של החלטים של הוורסוקטו-אפריזינג, הוא נעשה לנו, בבקשה, בבקשה, לדובר-אפריזינג, הוא אחד של כל מילים שבו עשבדים ולא עשבדים שטרורים, קלו פתרות קלו מלדה קוסית, רעות, רעות חדש, ידודים, חתות, ידודים, שם, שם, שם, שם, ידודים, אדפירת על זה. אתם ראים ירדיקו לדעי, כשלא נשמע את הרדיקים, אבל תלך הגדולי, ובכיוון שזה היה מולטי הוא דתובכה, הוא נבחר לדעי כitating, וזה סיבל אלייב נכנס והתאך לסימן, ואם Pilais, בין הילה רובליה, ז ordinתי הייתים, אני לא חייבה פ Reibelle großes כדי להסתכל על ידי רובליה מכislטי הרבה נעות, אין איזושה שבו נחזת. ‫זה לא סוג של תשעת על מליטרי האקדמי, ‫אבל אם יש איזה אקדמי ‫לשעת של האנגר של האנגר, ‫זה לא שאלה, ‫הוא סוג של המדינה, ‫פרסדנט של הישראל, ‫מסטר עצחק הרצוק. ‫במשמע הרדום, ‫המשמע רעבו לנוח, עמוד נוח. ‫ברגע זה... ‫-במשמע הרדום של חסת, ‫ששכרו להתחיל שרות הלב, ‫את באנגר של המדינים. ‫תקצת בכל פעה הימים, ‫זה בלכת תמשך, ‫בת знаете כפה ישראל, ‫אז התלוי הזה להגיד את האנגר. ‫הוא יעשה, ‫מההוא עזה זה, ‫על 7,5 של המדינים ‫בתBER75. ‫אז זה חמישה, גדולת ומלונות. ‫אבל איתה היער נכון ‫להבית לעם של איתה, ‫זה לא כמימן, ‫אז את המסך שגדולת ‫הḥצלם מלפeline, ‫לא ירד ושיחים ‫לשאלות ובכתי, As if to attest the weight of the discord bearing down on us, I appeal to you citizens of Israel with the simple prayer let us leave these sacred days which begin tonight and end on Independence Day above all dispute. Let us all come together as always in partnership, in grief and in remembrance.our beloved survivors of the Holocaust, the family members and the future generation, distinguished audience, prime minister, member of Knesset Minyamin, it's a new one. His wife, speaker of the Knesset member of Knesset of merojana and his spouse, president of the Supreme Court, Chief Justice starting in her husband, distinguished chief rabbis the 10th president of the state of Israel, רובן הובי, ריבלין מינסטרס וגנסט-ממברס, פייפל from the security establishment, the intelligence and homeland security, the chairman of the Yad Vashem Council, רב מהיר, לואו, and the chairman of Yad Vashem, Mr. יני דיין, ambassadors and diplomatic representatives, our dear citizens of the state of Israel, I wish to speak to you here about just six, 10, about just 10 words, a museum of skulls and skeletons of an extinct race, and that extinct race is that of the Jewish people. Ziegbert Ziegit-Rosenfeld was exactly 40 years old when Danny, his eldest son, was born in the summer of 1939 in Berlin in Nazi Germany. This photograph is a rare image of them together, a small, pure and simple moment before their world was destroyed. A father carrying in his arms his son, his only son, the son he loved, a moment before he was bound by the jackals of the devil, waving their knife and raising their hand against the boy. One can truly see, hear, feel the father's gentle face, the infant's laughter, the photograph survived, its subjects did not. In mid-March 1943, the Rosenthal family, a father, a mother and a little boy were deported to Auschwitz. Danny and his mother, Urna, were sent straight to the gas chambers. Danny was only three years old and eight months at the time. Many stories about the Holocaust end here. This evil alone is enough to terrify anyone who has breath in his nostrils. But in Ziggy Rosenthal's case, the Nazi's evilness knew no bounds. It was not banal, it was infinite. Ziggy was sent to forced labor on his left forearm. The Nazis tattooed the number 107-933. A few months later, he was taken for extermination. At the Naziweiler Struthofkamp on French soil, it would become the opening chapter of a horrifying monstrosity, a museum of skulls and skeletons of an extint race. Ziggy Rosenthal, little Danny's father, was one of the 86 human Jewish victims whose organs were used for experiments by Nazi anthropologists who were looking for Jews whose skeletons, noses, ears, cranial structures, and facial features would give voice to the race theory better than any words. Ziggy and his fellow Jews were taken, tortured, and murdered in a small and crowded gas chamber, only so that their body parts could be presented in the museum of skulls and skeletons of an extint race. The museum of horrors that the Nazi beast planned at the Reichstrasbourg University in France, a collection of limbs belonging to our brothers and sisters whose bodies were cut open, chopped up, and shoved into test tubes and glass bottles to be displayed and cataloged in an orderly fashion. Time after time after time. The bodies of the victims of this terrible and dark crime were violated in the camps, in the gas chambers, even in the medical faculty. Their blood was shed like water with none to bury them. The museum of skulls and skeletons of an extint race reflected with blood curdling cruelty. The Nazis were also thinking about the day after the day when no living Jew would remain anywhere on Earth. How would the enlightened world, cleansed of Jews, recall this extinct inferior race? How would the members of the master race know that it had been right to expunge this unter mention from their pure human world? This museum was supposed to provide an answer to this question. It was the finale of the final solution. The project had a commander, Professor August Hirt, a doctor, a man sworn to saving lives who horrifyingly made this collection of Jewish organs, his life's work. His people performed measurements of hundreds of inmates in Auschwitz before deciding whose bodies to cut open and chop up and shove into test tubes and glass bottles for an orderly and cataloged display in a collection for future visitors. 86 worlds, worlds of love, joy, and dreams reduced to dismembered limbs and no one knows their burial place to this day and they did not find perfect rest. This horrifying, depraved, sick act of murder for the purpose of public display exemplifies the depravity that never has such a thing happened after or being seen, the tips of the most chilling abyss in human history. Hell itself, my sisters and brothers. With human courage and divine assistance, the allies overcame the forces of tyranny. With human courage and divine assistance, spirit triumphed, the spirit of our people who raised themselves with scarred wings from the gruesome depth of the Holocaust. Was this spirit that triumphed? The miracle of our rebirth 75 years ago was the victory of light over darkness. We arose from dust and ashes. The yellow patch gave way to the flag of Israel. The furnaces gave way to the fires of creativity and construction. We founded an exemplary state, as is written, for the Lord will comfort his people, will redeem Jerusalem. Survivors of the Holocaust, heroes of the resurrection. With your power, your choice to live, you serve as a source of inspiration and hope. Every day, including now, it is to you that we look up to your love of your estate and your land, to your love of your people, to your love of man. The memorial torch, the eternal flame that flickers here at Yad Vashem at the foothills of our nation's mountain of rebirth, is constrained by neither time nor space. It brings with it eternity. It carries forth meaning. This pillar of fire is the light at the end of the tunnel of the horrors of the Holocaust. It leads us, sustains us, and no less importantly, tasks us with responsibility and momentous responsibility above all, never to be dependent on the mercy of others, to continue sustaining and building our nation and our Jewish and democratic states by ourselves so that we may grow and prosper as the national home of the Jewish people and as a beloved, humane, respectful, strong, and stable home for all citizens of Israel. Another responsibility is the task of memory and more importantly, the task of learning from memory. We shall remember those who believed in this soul and spirit who risked their lives to save even a single soul. We will remember and we will learn from their deeds. We shall remember what Amalek did to us or what the Nazi villains and their accomplices did. We shall remember the horrifying human evil and we shall remember and we shall fight hatred, anti-semitism, and racism in all their forms. Citizens of Israel, this year, all the more so, I wish to add something important here. The Nazi Abomination was an unprecedented evil with no parallel by any metric. It was no mere malice. It was an infinity of horror. We must remember, repeat and internalize time and again. They and they alone were Nazis. That and that alone was the Holocaust. Even in the grips of ferocious disagreements about fate, about destiny, fate, about values, we must be careful to avoid any comparenses, any equivalences with the Holocaust or with the Nazis. At the high point of this sacred day, it seems that even the obvious must be stated for the Nazi monster opinions within our nation made not the slightest difference. None of the ideologies, beliefs, or ways of lives, none of the differences or varieties within our people bore any meaning. For them, we were all one people scattered and dispersed among other peoples whose fate was one. Death and extinction and our victory over them, a victory that unfolds day by day, is of a single nation. We are presently marking 75 years of Israeli rebirth. 75 years of victory in which Jewish and democratic state of Israel and Israeli society, its back straight, stand and declare before the Nazi monster in those who would follow its path. Even in this generation, you will not defeat us for sisters and brothers we are. Yes, yes, brethren who know how to argue and disagree, but never haters, never enemies. We are one people and one people. We shall remain brought together, not only by a painful history, but also by our shared, hope filled future and fate. Dear Holocaust survivors, ladies and gentlemen, I began my speech tonight with the museum of spells and skeletons and with this I wish to end because here too, the eternal people have proven that nothing can extinguish them. Only decades after the end of the war were all the 86 victims given back their names. Warriors of memory and human dignity, absolute saints from Israel and from the nations of the world, labored for many years for this end and somehow through sheer determined effort which caused ripples in France and all of Europe, they succeeded. First, they found numbers, then names. Then, the names became people with life stories, with photographs. Thus, with a 60-year delay, Hadasa, the daughter of Sarah Bomberg Berenzweig, discovered what fate befell her mother in the Holocaust. Her mother, Sarah, had placed her in an orphanage in Belgium before she was banished to Auschwitz. When they were separated, she promised her that one day they would meet again. Sarah was unable to keep her promise. She was taken and murdered among the victims of the museums of skulls and skeletons of an extinct race. Her daughter, Hadasa Bomberg, made a liat to Israel at the end of the Second World War. She got married and settled in the Moshev of Nier-Galim. She named her eldest daughter after her mother who was murdered with the victims of that ghastly museum, Sarah. I spoke this week with Sarah Pastel-Bell, Sarah's granddaughter, who is here tonight with her family. This is the most decisive answer to anyone who would call us an extinct race. Sarah and her family are the embodiment of victory and hope, the victory of a nation who once more merited their land after 2,000 years of exile, a nation who arose from the lowest, most terrible rungs of hell towards rebirth as a state, a nation blessed with momentous powers of creativity, working in pursuit of tikkun olam, healing a fractured world as part of the family of nations, a nation who as long as instilled breathes will continue marching forth and proclaiming, הנני, we are here, still we live. I'm Israel Chai, the people of Israel live. May the memories of our brothers and sisters, victims of the terrible holocaust be preserved and bound in our nation's heart, from generation to generation, forevermore. BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM BAM B ‫אפנו לא עוד יעב ויאבו, ‫ומצדנו עוד יערים אנחנו פה. ‫אמוד השחר יומינו, ייהן, ‫אם הצורר יחלוף תמולנו כמוצל, ‫הכי מחליל היה אחר לבוא העום, ‫כמו סיס מהיה השיר מדולדו, ‫הכי מחליל היה אחר לבוא העום, ‫כמו סיס מהיה השיר מדולדו, ‫תבאדם והעוברת במקבא, ‫הוא לא שירה ציפור הלבוא והמלחה, ‫כי בן קירות נופלים שרו הוא כל העם, ‫יחדיו שרו הוא ולגן. ‫כי בן קירות נופלים שרו הוא כל העם, ‫יחדיו שרו הוא ולגנים בילה. ‫בא, בבא, בבא, אחרונם, ‫את אוהה יום ניסי ושמי הננה, ‫זה יום נחצה, ‫מצדנו עוד יערים אנחנו פה, ‫זה יום נחצה, ‫מצדנו עוד יערים אנחנו פה, ‫דבר ראש הממשלה, ‫מא, בן ימין, נתניהו. ‫פריימנסטר, ‫מסטר, בן ימין, נתניהו. ‫בשמר, דו. ‫המשמר יעבור לנוח, ‫המאוד נוח. ‫מחובדיי, נשיא המתגנה ‫לבראי התמוכות. ‫האוניברסיטה, פרסיטה של פרסיטה ישראל, ‫הנצלת של הילך, ‫מיון בכנסת והמרסיטה, ‫פרסיטה של הילה, ‫המסטר, כנסת רעי, ‫תתגרם על אלו סבגים, ‫לבדי כולם, ‫למרסיט ביותר הכנסת, ‫למרסיטה של הילה, ‫למרסיטת של הילה, ‫ומיון כולה, ‫לאה יעבור לנוח, ‫מרסיטות של הילה. בניימין ז'אב ורצברגר, בניימין ז'אב ורצברגר was born in Hungary. His entire family was extinct in the Holocaust, was killed in the Holocaust. He was sent to different concentration camps at the Mathausen camp in Austria. The SS officer would wake him and the other prisoners up every day with terrible screams and shouts. You dream of Jerusalem, the officer would yell at them, you will never get to see Jerusalem. You will see Jerusalem only through the chimneys of the furnaces. But, בניימין ז'אב ורצברגר refused to give up on his dream with utmost forces. He survived the Holocaust, made Aliyah to Israel, and started a very large family in the town of Ofulam. But he never forgot Jerusalem, not for one minute. At an older age, he chose to start working at the Kotel, the western wall. For him, that was the greatest victory over the Nazis. The best group that I'm Israel Hi, every day he worked at the Kotel and he would clean up these stones. This tremendous turn in the history of our people, from Holocaust to rebirth, to resurrection, and all his friends and family members always say there was never a happier person than him. בניימין ז'אב פסט אווי, a year and a half ago, at the age of 95 years old, but his grandchildren and great-grandchildren are here with us this evening. This chain of generations of survivors and their presence at this sacred site is a true symbol of our victory, our triumph over our enemies. And as we've just heard from the president, obviously this victory cannot, if faced, cannot delete the magnitude of the tragedy of our people in the Holocaust, entire communities which perished. Millions of our brothers and sisters were massacred in terrible deaths and in addition to them, millions of people from other nations were murdered as well. The values of morality were trampled on. Human image was degraded to the ground. These scars of pain will remain with us forever. And despite all that, we must always remember the unique triumph, the unique victory of the Jewish people. And I would like to first of all speak to all of you, Holocaust survivors, it is discovered in the glorious vast families that you started in your immense spirit in the height of these atrocities and even also afterwards you chose life. You believed in good, you helped others. You always gave, you always had chesed. And this triumph is also expressed in the straight backs of the people participating in the march of their living. And it has expanded in Ladino-speaking countries such as Greece, Bulgaria, North Macedonia and the descendants of the Jewish communities in North Africa which were also killed by the Nazis. But the height of that victory, the height of this victory is the independence of our 75-years-old country. Israel is a vibrant free democratic country with so many achievements, a country that all of us together are building it generation after generation. Yesterday, as I do every year, I met at the cabinet room of the Israeli government with Holocaust survivors, those who will light the torches of heroism. ששן הוויס, תובגות סטין, בן ציון רייש, יהודית סולברג, ראובן בונפיל, יפים גמלשטיין, ומלכה רנדל. אחיה של מלכה, מלכה's brother, רבי אפריים מול, was also present at this meeting. He approached me after everybody finished speaking and he was very emotional, very, very emotional, but unfortunately immediately after that session, he suffered from a severe stroke, and we all pray for his health. I heard with great excitement the amazing story of these courageous survivors after the terrible dark chapters of the beginning of their lives, chapters filled with light came later on. There is no other country in the world in which its sons and daughters would have succeeded to rise from the ashes of extermination and to rise high to the peaks of resurrection. Despite its great challenges, Israel is an international rising power. Other countries admire it, and I keep hearing this in every meeting I have with leaders from all over the world, including when I meet with leaders from Arab countries with which we have groundbreaking historic peace accords and leaders of other countries with whom we intend to have peace accords. The meaning and significance of peace, it is manifest in so many ways all year long, including on this day in which Muslim children from Dubai are learning about the holocaust of the Jewish people. A few weeks ago, I met in Germany, Chancellor Schultz, we had a very difficult visit to platform 17 at the outskirts of Berlin where tens of thousands of Jews were deported to their death. The very last transport left on April of 1945 just a mere few weeks before the surrender of the Nazis, still this terrible regime insisted on killing off the very last of the Jews there on that platform of death. I gave a very clear message to the Chancellor of Germany eight decades ago as we departed into the abyss of helplessness the Jewish state was reborn and albeit the world has changed since then but people still call to exterminate us and today we hear these calls from the terrible regime in Iran the basic lesson we learn from the holocaust is that we must stop the forces of evil as early as possible the state of the Jewish people must guarantee it has the power to defend itself on its own facing any enemy and any threat this evening here at Yad Vashem I wish to add the victory of the past does not guarantee on its own any victory in the future victory in the future means that we must fight a relentless battle against those who seek to kill us this is why we adamantly insist that in any nuclear agreement with Iran we must not allow it to reach any nuclear weapon capabilities and this is why we fight against its terrorist proxies around us those who wish to strangle us with this ring of terrorism will encounter our decisive response our enemies will find us standing together shoulder to shoulder once again they will discover the immense forces that our people have my dear friends, citizens of the state of Israel I have stood here many many times over the years and I would like to declare as the whole world hears us never again and this time I wish to emphasize those who seek to kill us perhaps they think that we do not have the determination and the internal cohesion to face them but they are mistaken big time we shall defend ourselves and together we will thwart any threat on our existence 80 years ago at the burning ghetto of war so the young Jewish rebellions had faced the Nazis who were equipped with little weapons few facing the many and as they fought the SS soldiers and the bunkers beneath in the such tunnels they hoisted the flag of Zion on the rooftops of the ghetto the leaders of these rebels asked a young man and a young woman to climb up to the roof and they said to them you are about to make history you are going to hoist the flag of the first Jewish rebellion after almost 2000 years the two climbed to the roof as they were carrying Molotov cocktails and guns and as they reached the rooftop they fastened the mass to the chimney and the wind opened up this blue and white flag over the rooftops of Warsaw to the great excitement and their excitement and pride knew no limits this act of heroism was a miracle that was raised high the spirit of the rebels and the Warsaw ghetto stood fast but still there was an ideological abyss between them between Mordechai Anilevich and Pavel Frankl an ideological abyss that prevented them from uniting even at the very last moments at the most difficult moments the story that is filled with both pride and pain and glory of the Warsaw ghetto uprising attests to the extent of heroism that is part of our people and it compels us to adopt this decree of the generations spirit, power and internal unity this is the only way we will triumph over those who seek to destroy us spirit, this is the only way an internal cohesion this is the only way we will guarantee our spirit powers, spirit and internal cohesion these are exactly the elements expressed just a few days ago by Rabbi Leo D. from Ephrat at the most terrible moment of his life in the funerals of his wife Lucy and his daughters, Maya and Rina Leo called out the eternal call that was also the essence of the life of Benjamin Zeeberz-Berger that call that connects and brings all of us together עם ישראל חי ונצח ישראל לא ישקר made the sacred memory of the six million of our brothers and sisters who were killed in the terrible holocaust we eternally etched in the hearts of our nation for all generations to come may God avenge their lives השם עיקום דמם תכז הטלקת המסורות six torches will be lit in memory of the 6 million our brothers and sisters who were murdered by the Nazi Germans and their accomplices and in honor of the holocaust survivors who reclaimed their lives and joined the national effort to build and establish the state of Israel and became key partners in the preservation of the memory of the holocaust הרבה מיפלוקות, graphic ואיבא continues לעבודת ח existed אונוכלט פרק פרק מליטו שכל יש לך אונוכלט פרק פה אני יגדתי בווארשה אנחנו גרנו ברובה יהודי איפה שכר כחיה הגעתו היינו שלושה ילדים אני בבת שש, הגדולה בבת שבע ואחי בן ארבע חודשים והאבא ואמא. אבא שלנו ללכך לעבודה קפייה על ידי הנאצים. הוא לא חזר. לא היה מה לכל בגטו ורש. אמא לא יחלה לעשות שום דבר, נפני שהיה לתינוק. אז אני הייתי יוצאת למרכז הגטו. בדרך הייתי רואה אנשים, שוכבים על הרצפה, מתים, והייתי מגיעה לרחוב ולזמנו. שם התעשו הילדים, ושם ירדנו לביוב וכך היינו יוצאים לצד הארי לחפש הוכל. אנחנו כל הזמן פחדנו, שהגרמנים לא התפיסו אותנו, כי הרבה ילדים נתפיסו. היו לנו שלה חלומות שיצאו לכיוון בום שלק פלאצ לרחוב ניסקי. וראיתי תלך החלום שהגרמנים מרקסים קפוצות שלימות ושולחים אותם לרקבות. הייתי בחוץ, גבי אוכל למשפקה. איתו ראיתי מכל מקום איש השמיים היו כולם אדונים יוריב על הבתים בתים בוערים. אני רואה שטנקים נכנסים אני רצתי, הגעתי לבית, לא ראיתי אימא לא בית אנשים רצו עם ילדים אני רצתי אחריהם. תוך היה רמוק אני פגשתי ארטיזנים. אז היה ביניהם, גם יהודים הם היו לי תמיד אוכל הביאו לי בגדים כשהם היו יוצאים לפעילות פשוט תכניס אותי לשוחות כאלה וסגרו עם ענפים וכשהם חזרו זה היה השמחה שלי אבל לא תמיד חזרו כולם אני הייתי בערך כשנתיים עם הפארטיזנים בצוף לא חזרו ואני נשארתי שם בשוחה הזאת כמה ימים אז בצוף יצאתי היה אף אחד. אני ידעתי שלאימא יש משפחה בלוברין והיה עד שלי היה להגיע ללוברין בחפש את המשפחה שלאימא. עד כך יחודשיים להגיע ללוברין ולא מצאתי אף אחד לימי גם היו אחד עשרה חיים ולמה הוא שמגע אז אני ישבתי כל יום בתחנת רכבת מהבוקר עד הערב כיוויתי לבגוש את האימא אז בסוף דרך צלב האדום אני מצאתי אותן בגרמניה ואחד ככי תחדנו היינו בעולם במכנה הקורים מעלינו לארץ גם בעלי היה ניצול שואה הוא היה יחד איתנו במכנה הקורים יש לי שלושה ילדים יש לי שמונה נחדים יש לי שלוש עשרי תינים כל שנה ביום השואה אני נוצאת תחנת צבאי אחת לשני ומספרת את כל מה שעברתי בשואה זה הפך אצלי למכור חיים תעלה המסועה תעלה המסועה תעלה המסועה מסועה השנייה יעלה בנציון רייש קורים תעלה בנציון רייש בן ציון רייש בבקשה הייתה בקפרים בעיקר הרומנים הקפריים רצו אותם בציון הוביץ עשו את הגתו והם אחר כך הילו אותנו לגרונות של בהמות והגענו למקולש ממקולש תוציאו אותנו ברגל והלכנו בשיירה אזר אלתרמיה אבומנית וביל אותנו כל הליכה הזו הייתה בסוף 41 וככה הגענו למה שנקרא אחרי שעברנו את הנסטר אני הייתי עם מי עם אך קטן עם מי הפסיקה את הפי כל הזמן על הידיים ואנחנו פגרנו אחרי השיירה מי שפיגר יעבור בו לא יעבור בו נתנו לנו ללכת לבד ואנחנו הלכנו ככה כל היום עד לייגתו של שבו קריץ מדי עבד אני יודע כשהיירה כולה הלכה לצבי לופקה היה שם רפת ענקית ללוגג באמתו שמה מירב וקורן בשבוק ריץ אך שלי כבר בערב הראשון הוא ביקש מאימא סופניו שתיתנו איזה מערק הוא נפתר שם הוא מת אימי הייתה במצב מאוד מאוד מיועש אני ראיתי עשה הכל בין עשר אמרתי עכשיו, הכל עליי הייתי יוצא מהגתו בהסתכלות לאורך הדרך נעשו הגלות מסל לקסוקה שאני ראיתי מנסה לסוף את האלה שנפלו על הרצפה אצליפו בי עבדתי אוקראינים בריאיית אבזים וחזירים אני הייתי מקבל בפוחי אדמה וכבר היו כאלה שירביצו והיו כאלה ששיסו וקלף זה היה צחוק אבורה כשהגיעה הקיץ אני מגדר הטייל עשיתי מסרגות סריגה הגויות קצת לי צמר עם מי ואני אנחנו סרגנו בגדי צמר בהבש וזה שוב נותו לי תבחר אדמה וככה אנחנו חיינו שם שלוש שנים למרת סוף המלחמה השתי גם נצלת שואה היא הייתה בת יחידה אני נשארתי בן יחיד יש לנו ברוך השב שלושים דוחדים והרבה נילים תעלי המסועה תעלי המסועה תעלי המסועה בשמר משועה שלישית תעלי המסועה תעלי המסועה את היו כאלה בן חמש וקיבלתי תודעת זוהות עם חותמת של יהודי בקלעי צהוב נשלחנו מאמסטרדם אני וסטבוק בגבול הגרמני היו לנו שם הרבה קרובים גם סבב מצד אימה שהקים את המזרחי באולנד מבסטבוק נשלחנו לבייגבלס שהגענו חיילים עם כלבים צעקו ראוס ראוס עשו ככה עם הידיים שכלבים יקפצו עלינו מפחיד מאוד סבתא היה לסוכרת אחרי כמה ימים היין זולים נקמר ועוד קצת וינפטרה סבב גם היה כבר אז מעל גיל 70 יום שלם עמדו במפקט בשלק אנשים מתעלפים חלק מתאים גם באיזו צורה משלחת הגיע לראש כשים שסבא יקנס לצריף הוא אמר מה פתאום מה אני שונה מאחרים אני לא יקנס הוא כמובן יתקרי חזק אחרי כמה שבועות נפטר אנשים מתאים לי אתך אוכל היה מעטבעות אמא קיבלה עבודה לנקות את המשרד של גרמני היא הצליחה להוציא אוכל ולסדיר בתוך הדגת שלה וזה היה ארוחת ערב שלנו אחותי ואני רקמנו מפית לחלות בפסע דחפנו בתנוע חתיכות לכם שניסינו מזה מזה לעשות בצהי ואיך שהוא זה ניהס ערוף החלטנו שזה המצות היו אנשים וגם דות שלי שכתבו את ההגדה מהזיכרון וקראנו גם מזה לפעמים היה אפשר לבקיר את אבא והוא אמר לי שמי שנשאר במיטה לא נשאר בחיים שחשוב לנסות לדבר עם אנשים שהכבו במיטות ולא רצו לצאת מהמיטה לקחתי אצל גם לברק של אנשים אם זה בסופו שדבר עזר לשאיר את האנשים בחיים לא של כולם אבל כן של כמה ישמנו על זה גם אחרי השואה בא לי שאול הוא גם ניצול שואה הכרנו עוד בבית הספר אחרי השואה התהפנו והתחתנו הקמנו משפחה יש לנו שבע עשרי מחדים ושלושים וארבע נינים ומחכים כרגל עוד שניים תעלה המסועה לתת תורצ' בליט משמער תורצ' בליט תורצ' בליט לברן בונפיל בורן כרדיצה גריס תעברה חיוליה תזברון דון דון דון דון תעברה חיוליה תזברון דון אימא שלי הייתה שרה הייתה שירה זה כדי להרדים אותי כשהייתי ילד ממש זרנו מהתונה להיירה שלנו כרדיצה הרכב את עצרה במקום שנקרא במוקוס היו שם עובדי קפייה היהודים אחד היהודים מקש לחם אבא זרק קיקר לחם מהחלון ברגע שהוא רצה לקחת את הלכם אז בא מאחוריו חייל גרמני ונתן לו מקה עם הקט של הרובה וישיר אותו מת על הרצפה באותו רגע קצין גרמני פתח את הדלת של הקרון ושאל מי מכאן זרק לחם אימא שלי נסתה לבנה מרוב פחד אבא שלי שידע קצת גרמנית אמר לו שמכאן אף אחד לא זרק לחם הקצין צגר את הדלת ויאלך נשארנו שם עוד חמש שעות היינו קפועים ממש מרוב פחד הגיע הכוח חלוץ גרמני בטוח העיר אנחנו ברכנו לכיוון הערים היה קר מאוד והייתי רחוב על חמור העלינו כל הזמן למעלה בתוך תקווה שהגרמנים לא יגיעו לשם הרגליים שלי כפו הגענו למקום בשם הפיוויה לבית של קוסטנטינוס ובסיליקי גולס ובסיליקי גולס הייתה אותי בתוך השלג עד שחזרה להיות להתחושה ברגליים, אחי הצילה אותי בשפחת גולס הייתה פשורה לקוחות ההתנגדות הם חלקו איתנו את האוכל שלהם ירחו אותנו בבית שלהם הילדים שלהם חלקם היו בגיל שלי הבן שלהם פוטיס היה חבר שלי הגרמנים הגיעו גם לשם אז הם הבריכו אותנו לבקטה שלהם שהייתה באמצע אחר והאר היה בחוסי שלג באמן רב הם שלחו לנו מלפעם חתיכת לכם לאכול בבקטה הזאת הייתה איז ושתינו מהחלב שלהי זה כל זמן שאפשר היה התחתנתי עם חבר היא דיצלת שועה מגרמניה יש לנו שמונה נחדים והיום יש כבר שלושה נינים הצלחנו שייכירו בקוסטנטינוס ובסיליקי גולס בתור חסידי עומות העולם ביד ושם לקראת הטקס שנעשה בקרביצה אז יש שתי המשפחות נפגשו בפיוויה זה היה דבר מאוד מרגיש תאוון תאוון תאוון חמישית תאוון חמישית יפים גמלסטין ייעורים בינסק בלרוס בינסקי 4 אקוס תחתנת 1935 בשביל ערוב מי רגע בלמוד אצל ערוב הם Cuba ובכלל, פני ידעים פתחים, נעשה בגבולים, ואז פתחים, וכן הם פתחים בגבולים, ובכלל, הם הולדים לדבר דגות, שהם היה הרבה פרסינים, ולפתחים בו נרודים, יהודים, כפיים, הם הולדים, הם הולדים לסתכל, וזה היה כפיים, וכפיים, היה כנראה, נראה, אנחנו נפגעים. נצחקים להסלח. כנראה, אמא הולך, נכנסת שזה ימי, והיא קצת כבר יד, זה היה מאוד נקר. היא קצת והיא קצת כבר יד. 1944, שנמצאו סודים סוויףים. מנסק, אנחנו נצחים, אנחנו נפגעים, אנחנו נבהמדים, אני כבר נתגעים, אני חושב על זה, ובכלל לא רק אני, ובכלל דברים, אחרי 9 מילים היו 13. אני רוצה להגיד שבמן של גטע היו 100,000 יבאלים, ויש הרבה. בבקשה, мама הולכת לתחיל, ואני חברת, חברת, ואני חברת של דברים. אנחנו הולך לזריל, ובני עד שרדились בנוקי, עוד мы живים בזריל, אסלאבו. תעלה המסועה. המסועה השישית, תעלה מלכה רנדל. אני כתבתי את החיבורים הכי פטריותיים. על כל חיבור, היא כתבה איזה ילדה הונגריה נהדרת. בוקר אחד, אותה המורה רושם את עצם המשפחה שלי על הלוח, פרוינדליש, ושואלת, ילדים, מה אתם חושבים? זה שם הונגרי? הבחי חונקת גרוני, ואני בורחת מהקיטה. כשהגענו לאושביץ, אני אכזקת את היד של אמא שלי, אמא שלי יחזיק את היד לסבא שלי, החיות חזיקו את היד של שתי החיות, איש בגדי פסים, דחף אותי ימינה, ואני לא רוצה ללכת, כי אני לא רוצה לעזוב את אמא. ואז אמא דחפה לשתי הוגיות בקיסט, ואמרה, הלכי ביצי, יותר לא ראיתי אותה. הייתי עם שתי החיות, ואמא שלי אמרה על שתי החיות, תשמרו עליה, והם הלגישו חובה, לפעמים את הלכם שלהם, נתנו לי. ולא השתת, הרגנו מצנחים לחיילים גרמניים. היחנו כה, והמבוגרים מאיתנו הגניבו שמן מהמכונה, וחוט מהבד חרושת. ההחיות הדליקו נאר חנוכה, אני ועוד נערה, עמדנו בחלון להסתכל, אם הגרמנים באים לבדוק, אם אנחנו במיטה. מדי יום ביומו, הדלקנו, נארות חנוכה, ושארנו, מעוס תור. רציתם להרוג אותנו, הנה, אנחנו מדליקים נאר חנוכה. אין לתייר איזה שמחה, זה גרם, לענו. ברגם בלזן קשה לספר, שחבנו בשמרות תורפיות על הרצפה, מי שנפתר, זערכו אותם, דרך החלון, להרעימה. שתי החיות, הם נפתרו על ידי, זערכו אותם לחבילה, להרעימות. בשעינית נולדתי בערת ספונית, ומשקלי נוצא. האיש שריח, כל רופאון, נדף ממנו, מלמל. היא תחייה כי היא בוחה. אז כבר ידעתי ללכת, אפילו לחשוב. רק לחייך לא ידעתי. למדתי הוראה, הייתי מורה עד הפנסיה. יש למשפחה גדולה ברוך השם, ויש לי בן של מינה. לתת תורצ' בלט. את דבר הסורדים, ששנה וייס, רומניה הולכוס, 1941, היתה הלכה, ותפורטרתי לנסטריה. היתה הלכה, וששנה הולך, ותפורטרתי לנסטריה. For over four years, they survived in conditions of hunger, cold, and deprivation. And after she was liberated, ששנה הולכה לנסטריה. Training as a teacher became a well-respected educator. ששנה, and her husband of blessed memory, have two children, grandchildren, and great-grandchildren. Have you ever seen an eight-year-old commander? Not a commander of military battles, not even a commander of the partisans in the forests, a commander who takes command of her family, her sick mother, and a little sister, and doing so for years. I, ששנה וייס, שפירה, the pampered little girl found myself with no choice in the matter being forced to follow life's path in the Mogilev ghetto in Transnistria, at an age when children are normally in elementary school. I did not get to study in school because I was expelled from it on my first day in the first grade. My father, סבי הרמן, was sent to forced labor, and we remained at the ghetto, my mother, Hannah, myself, and my four-year-old little sister. She was called, her name was Shlomit, and we were surrounded by hunger and disease. Soon, my mother and sister fell ill with typhus, and I took it upon myself to fight for the family's survival. Every day, during our years in the ghetto, I would sneak out of the ghetto, knock on strangers' doors, and exchange the few things we still had for a morsel of bread. And when we ran out of things, we could exchange, I would go up to strangers, this little eight-year-old girl and offer my services as a domestic worker in helping with household chores, hours of hard work, just so I could bring bread to my mother and sister. My sister's condition worsened, and she was taken to the hospital. Every day, I would sneak secretly to the hospital to look after my sister and cheer her up in her loneliness. One day, when I arrived at the hospital, the Ukrainian nurse refused to let me in. I cried through myself on the floor, and finally we were brought in, my aunt and I, only to discover my sister in the morgue on top of a pile of corpses. My aunt hid her small body under her coat, my sister's small body under her coat, and we ran out of the hospital. All of a sudden, we discovered that she was still breathing faintly, and we managed in these impossible conditions to bring her back to life. We, Jews, were a civilian population, mainly the elderly, women and children, ordinary Jews, and we could not take up arms and fight the Romanians, the Germans, and their accomplices. And within all these acts of persecution and murder, there were also manifestations of resistance and heroism. Thus, my uncle, who would secretly put on תפילין, was caught and then thrown into the waters of את ניסטר. And my mother, as the front came closer to our area and so did the shelling from above, ran amok out of the ghetto trying to escape our fate. She lay down on me and my sister to save us. From the shell fire. And also the Jewish doctor who ran during the shelling to help the Jews who were injured until he himself was killed by the shelling. Pieces of life, so many stories, small but big, that are a testimony to human spirit and heroism. These stories attest to the human ability to rise from the lowest places in order to help, to assist, to save, and to maintain a shred of humanity under inhumane conditions. They tried to annihilate us, but we won because our spirit was not broken. We stood up to them, to the Germans and their accomplices against all odds. We survived. I was privileged to make Aliyah to Israel through a camp in Cyprus as an only child. I married the late Baruch Ariye, a Holocaust survivor from Hungary. Together we built a home in Israel and a wonderful family. I became a teacher and an educator. I, who was expelled from the first grade, raised generations of students whom I taught to love, all mankind, and to love this country. I stand here before you on this special evening and call upon all of us to come together and unite to protect our people and our homeland because we have no other country. Thank you. קופל קולפניסקי was born in Lachva Belarus. In 1941 he was imprisoned with his family in the ghetto. 14-year-old קופל was employed in hard labor. In September of 1942, when the Germans came to liquidate the ghetto, a revolt broke out initiated by the underground. About 600 Jews escaped under crossfire from the ghetto into the woods. Few survived. For months, קופל wandered in the forest until he joined the ranks of the partisans as a fighter in the summer of 1943. My dearest mother, it's been almost two years since I was separated from you against my will by murderers who murdered you and the rest of my family and relatives in cold blood. Because of my young age, I feel the loss more strongly, and I encounter pain wherever I go. Even though I know you can never answer me, respond, hug, and caress me, I must speak to you. Maybe you can somehow feel what I feel in my heart. Me, your youngest son who had to part with you when I was 15 and a half years old, I realized that I will not rest or know any peace until I see with my own eyes the Germans pay for forcing us to separate. I wanted you to know, mother, that since May 1944, your son, equipped with a German rifle, has been fighting a lethal war against the Germans, the murderers of our people, know that your son is paying your murderers back with fire from their own weapons. When I initially joined the fight, I was a little hesitant and a little afraid. Killing was foreign to me, and I found it difficult to pull the trigger and kill a person. Can you imagine your son, copel, shooting, and killing? I hope you will be happy to know that Avengers rose from amongst our people and that I was one of them and that I did not stand by in silence and let the Germans atrocious acts go unpunished. Oh, how I miss your caress, your hug, your kiss. I may be a brave fighter and a heroic soldier, but inside I'm just a lonely boy. I think about you and Moshe and Elchanan and Aida day and night. And especially when I am fighting in battle, it is you that lighten up the combat path for me. It is your memories that I draw courage and strength from when I fight in battle. But at the end of every battle, that same familiar feeling of lowliness returns and that deep feeling of having lost out on so much for not having had the chance to share with you all that I went through. I have no one to share it with. You are all gone. Your son, copel. Copel, the only survivor of his family, made Aliyah to Israel in 1948. He enlisted in the IDF and fought in the War of Independence and in subsequent wars. His son, Israel, Mrulik, is here with us today. Versus from Pzoms will be recited by Chief Rabbi of Israel, Rabbi David Lau. The audience is requested to rise. A song upon the death of a son, a Pzom of David. Oh, Lord, how many are my foes, how many rise up against me. Many are saying of me, God will not deliver him. With cunning they conspire against your people. They plot against those you cherish. Come, they say, let us destroy them as a nation so that Israel's name is remembered no more. Return, oh, Lord, deliver my soul. Save me for thy mercy's sake. For in death there is no remembrance of thee in the netherworld who will give thee thanks. Be gracious unto me, oh, Lord. Behold mine affliction at the hands of them that hate me. How long, oh, Lord, will thou forget me forever? How long will thou hide thy face from me? How long shall I take counsel in my soul, having sorrow in my heart by day? Behold thou and answer me, oh, Lord, my God, light in mine eyes lest I sleep the sleep of death. Though I walk through the valley of shadow of death, I will fear no evil for thou art with me. As broad in thy staff, they comfort me. משמער יעבור לנוח, אמוד נוח. כדיש, מפי הרער, והחדש, פרי, הוא בך לשחר קר Horn, משמער יעבור לנוח, משמער יעבור לנוח. ידדדה על והדדדה, מאלמה דיברה כירותה, וימניח מלכותה, יצמח פרקנה בקרה משיחה. וחייכון ויומחון באגלה בזמן קריב עם רומן יש שומר אבא מברך, נעלם עולמי על מיה התברך ויש תבח בפעם ותרמב את נסף והתעתר והתעלה והתעלל שמדק עוד שעה בריחו לאלם מן כל בחטש, שרתת שבחתה ונחמתה דם ירם בעל מיו והם רומן יש תמר אבא מן שמיה, חי וסבא וישועה ונחמה פרואה גולה, הוסטחה וחפרה ורבעה ויצלה, עלנו כל אמו ישראל ואמו אמן עשה שלום לרומב הוא ברחמה ויעשה שלום עלינו ועל כל אמו ישראל ואמו אמן המשמר יבוא לנוח, עמוד נוח את פילת אל מלא רחמין פרר והאל מלא רחמין פרר הולכו סרויבר אפרעי מול yesterday during the preparations for the ceremony he didn't feel well and was taken to the hospital we pray for his recovery the prayer will be recited by שולירן, son of the holocaust survivors from Romania, בילה and professor יעקוב רנד of blessed memory במהלות קדושים ותאורים כזו רק ימי נשמות ששת המיליונים אכנו ואחיותנו יבוא תלפי ישראל אנשים, נשים ואתה שנארגו, שנשכתו, שנסרפו שנכנקו, שנקברו חיים ושאומטו בכל מתאים בכל מיני מתות משונות ואכזריות מדי הגרמנים הנצים ואזרם ושאלחו לעולם על קידוש השם באהבו התפללים לילוי נשמותם לכן בעל הרחמים יסירם בסצר כנפב לעולמים וישרו בישרו החיים את נשמותם בגנד אינתם אינוחתם השם הוא נחלתם ויינוחו בשלום על משכב אותם התקווה התקווה המשמער יכתיף את השכור הכתיב, שק הסרמוני הולך להפתע