 Den skal lidt ned. Kære venner, kære kolleger, kære konfitanger, kære konkurrenter og kære, ja, hvad vi nu kalder hinanden. Og kære pårørende og kære os-universitet, selvfølgelig. Vi gjorde det. Efter 6 måneders vandvudslæsning, som afslutningen på 6 år større og mindre udfordringer, sidder vi nu her klar til at påtage os i identiteten læge, for det er vel en identitet og ikke en titel. Med underskrift i den store bog påtager vi os ansvaret om at trøste lindrer og helbrede efter bedste evne. Og sik en rejse det har været at komme hertil. Tænk at for 6, 7 eller 8 år siden, sådan en cirka, stod vi på den anden side af vejen som nyest udmæder, unge og usikre og intimideret af vores nye titler, nye ansvar og nye formråde, og især af de hujne ældre studerende, der tog imod os. Nu er vi så her, som kant meder på den rigtige side af vejen, på den rigtige side af embedsexamlerne, og endelig på vej ud af det virkelig arbejds- og voksne liv. Vi er lidt ældre, men vi er på samme måde usikre og intimideret af vores nye titler, nye ansvar og nye formråde, og i den grad er vores nok knap så hujne, men dog ældre kolleger. Studiet har budt os meget, både på godt og und. Det er en kendskærning, at medicin-studiet ved Aarhus Universitet er hårdt, da vi startede blev ved at dæværende studiet leder at putte velkomne til verdens bedste studie, og så var det ældre til gang med anatomi, som vi blev præsenterede for, som verdens sværeste eksamen, og resten af historien kender vi jo alle. Nu har vi så gjort det, og med det mener jeg er færdig gjort studiet. Jeg kan afsløre, at vi lige nu sidder på den anden side af 40-30 eksamler, og lige præcis 134 centimeter bør. Jeg har nemlig målt min bunke, og de går mig på kstavlige tag til halsen. Og sådan har det sådan set også føltes inden for de sidste par måneder, hvor jeg tror, at jeg er farven af alles holdningen, når jeg siger, at vi var ved at druckne i lavenskab, og især i manglerne motivation. Men igennem kommer vi, og nu er vi her. Hvad der har fået os igennem er individuelt. Vi vandler dit forskellige, men vi har faktisk aldrig været mere ens end vi er i dag, og vi bliver formentlig aldrig så ens igen. Vi havde ikke samme udgangspunkt, da vi var i særet startet på studiet, og ej heller sammen indtil så mange for at starte, ligesom det gør sig gældende for fremtiden, hvor vi ikke har samme ønsker eller ambitioner, og det bliver spændende, hvad det byder på. Tollesemester har på mange måder optsummet hele meditinsstudiet, både fagligt og socialt. Fagligt, fordi vi har været i berøring, men nær ved alle fag, vi har stiftet bekendtskab med i løbet af de første fem og et halvt år. Socialt, og jeg undrer, at jeg er allermest for, har Tolle givet os fællesskabet tilbage. Vi er et hold, og vi er en enighed, og aldrig har jeg min studietid oplevet så meget en solidaritet. Vi har holdt af hinanden, vi har hjulpet hinanden, vi har hæppet på hinanden, vi har drukket kaffe med hinanden, og helt essentielt så har vi respekteret hinandens faglighed. Og netop sidst nævnte vil jeg slå et slag for, at vi bibehåller, og nemlig respekt for hinandens faglighed. Lad os huske følelsen, da vi alle var her, og da vi alle var ens, da vi aflaglægelyftet, også når vi om 5, 10 eller 20 år, er en blandet flok af mediciner og kigater og almindepraktiserende. Lad os ikke som så mange ældre læger, vi har mødt, gå i fællen, hvor man miste respekten for de andre specialer. Lad os være en generatione læger, som respekterer hinandens faglighed, og lad os være en generatione læger, som respekterer andre faggruppers faglighed. Faktum er, at når vi kommer ud, skal vi rigtig nok arbejde i teams, men arbejdet som læge bliver selvstændigt hårdt, og til tider ensomt. En klog man har sagt, at mennesker er som snejle, og vi efterlader os altid spore. Ikke at de nødvendigvis skal være slimet, men ting bliver husket både godt som und, så lad os huske at opføre os ordentligt, det betaler sig virkelig i det lange løb. Nu skal vi som sagt ud i den virkelig verden, og hvem under sker derude, der findes rigtig mange gode analogier over medicinstudiet, og de medicinstudierne som folkefør, men min personlige favorit er peterpanen analogien, hvor medicinstudiet er som ønskeøen de unge drengest øk, hvor man aldrig rigtig bliver voksen, i hvert fald ikke før man kommer ud på den anden side, og så er det jo med os, ikke at vi ikke er voksne, i hvert fald delvis, fordi mange har familie og børn, og mange er omkring 30 år gamle, og mange er forgældet, og så kan man, hvis det ikke bliver voksen, men vi har skærmet fra virkeligheden i vores lille boble på medicin. De erfaringer, som vores jævnællerne har, som har været på arbejdsmarkedet i mange år, og vores studieordning har i den grad holdt os i hånd igennem helt forløbet, så vi ikke er stærke individuelle problemknoser, men vi bliver det, man tænker til at tage tid. Hvad der venter os af udfordringer? Vi skal være læger, vi skal behandle, men vi skal også være mennesker, og det kan være, at det virker blååden, når jeg siger, at jeg mest er alt håber, at vi bare altså bliver lykkelig. Hvad der skal til for at blive en lykkelig læge, det har jeg ikke en opskrift på. Man kan gå to vejer, og der synes, at være god plads til begge. Man kan vælge, om man vil arbejde for at leve, eller om man vil leve for at arbejde. Man kan ikke gøre begge dele, men beggeløsninger har konsekvenser. I virkeligheden er det jo, om sådan set hele denne her begivenhed handler om en afsluttet uddannelse, for helt grundelæggende er i morgen den første dag i vores videreuddannelse. Den kliniske basic uddannelse bliver blåt der stepping stone til specialiseringer, de endlige valg om, hvilken lege man gerne vil være. Det kan være, at man kommer ud fra universitetet, men infektionsmediciner i maven, man kommer ud fra KBU og gerne vil være radiolog. Hvem ved, indreder skrevet i sten. Der er stedet sikkert også i mange, som jeg selv og slet ikke ved, hvad de vil. Men bare rolig, det skal også nok gå. Som autobrandens burs charakter, og så smukt sier i gummetarsen, så er der altid noget, man er god til. Man skal bare lige finde ud af, hvad det er. Og det kommer vi til at finde ud af. Hvis ikke i løbet af basis, så forhåbentligt i løbet af introduktionstillinger og forhåbentlig inden for relativt kort tid. For FIOS-rellen er der, og den spørger rundt om hjørnet, og det gør den blandt mange andre politiske tiltag, som også vil få indflydelse på vores fremtidvirke. For alle har en holdning til læger. I en tid med besparelser, konflikter og en let forvirrende sundhedsminister, er det ikke til at sige, hvad der kommer til at ske. Vi er som læger, en central del af det, vi definerer som velfærdsstaten, og så vil vi naturligvis være udsat for kritik. I stedet for at fokusere negativt på den kritik, vi møder, bør vi være støtte og det, vi bidrager med. Ja, vi skal betragte det som et privilegium, at vi hjælper til at få samfundet store maskiner til at køre. Og det er ikke kun bidraget, der vil være et privilegium. I det hele taget kan man viste sige, at vi er nogle heldige kartoffler. Vi har været på et fantastisk studio. Vi ser fantastisk godt ud på HK Grundt. Og så kommer vi ud til jobs. Så er din arbejdsløstid blandt andre unge akademiker, og vi aldrig glemmer, hvad jeg tager nemlig for. Det er stisnævnt. Og det er et stort privilegium. Jeg håber, at I også ser det sådan, at vi ikke blot har fået lov til at følge sig tykt og tyndig i vores studietid, men at vi også kommer til at følge os i hele vores arbejdsliv. De unge danske poet og negativt har sagt, at livet er kompliceret som et puslespil. Og det er det rigtigt. Man ved bare ikke, om der er to eller tusind brækker, men det er da rigtigt, at det er komplekst. Jeg glæder mig meget til at se, hvad I driver det til og hvad jeg selv driver til, og hvordan vi lægger vores brækker. Vi sejre, og vi læger, og er sindssygt stolt af os alle sammen. Og det tror jeg ikke jeg er alene om. Alle pårøjerne er enormt stolde, og jeg vil gerne på fællesskabstedsvejne sige tak for det hele, for tolvmodighed, og for at være i og måtte lægge øre til. Det er slut for universitetsdelen, men jeg kan ikke garantere, at der ikke kommer flere ting under vejs i det voksne liv også. Afslutningsvis vil jeg ønske alle heller løgge. Jeg håber, at sygplejskerne er søde og tolerante, og jeg håber, at patienterne er næsten raske alle sammen. Mange tak.