 Aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda, llegida per Joan Pujolà, capítol 21 El mar de roses començava a inflamar-se amb les primeres vasllums de la aurora i del fons dels avencs començaven a alçar-se les boires matineres per agaudir-se uns moments, juguin a ja amb els capbrots de les buscúries i amb els talls i morrats de les singleres, tot esperant que el sol se les menjés, quan començaren a arribar a escamots de somatents que a post havia citat l'Arbós per un cas de necessitat. A tot se comunicava l'alegria, prou bon èxit de l'operació realitzada i se l'agraven més quan sabien que hi havia calcó per fer, majorment quan aquesta feina es presentava tan descansada i sense perill. L'Arbós amb tot començava a frissar perquè els dents Rafel, que havien de tapar la xida de la altra banda, no donaven senyals de vida i encara que l'escapatòria per la part d'allà era molt problemàtica, per ser la sortida d'ella mateix més perillosa i difícil que per la banda de si, amb tot bé que li ha suposat que ho intentarien els desesperats que quedaven en vida, el veure estant apretats entre l'escón i l'aparet. Potser... potser ho estaven intentant ja, perquè feia estona que havia cessat la xenes de crits i renecs que es sentia suare per l'indret de la cova. Ara sols se sentien el penteig i enganyosos amics d'algun caltreferit que havien quedat a dalt o penjaven en matissats pels relleixos de la singlera. Ja parlava l'Arbós d'enviar gent per assubsonar la falta incomprensible d'en Rafel, per més que amb la marrada que havien de fer, calculaves que trigarien més d'una hora en arribari, quan se sentien alguns trets per aquell indret. La gent que els engegava no es veia pas, encara que ja clarejava, però sobiraven les fogonades que anaven de dalt a baix. Més tard, els fins de vista, s'adonaren d'algunes taques negres arrapades a les roques com seragantanes. Algunes estimvaren tocades sense dubte per les bales que els engegaven des de dalt als d'en Rafel, altres anaran baixant i poc després se sentia de nou dins la bauma a la xenes de moments abans. Allavors l'Arbós considerà arribat amb la llum del dia el moment d'acabar la batuda i fent avançar els millors tiradors per les puntes de les roques que s'encaraven millor amb la cova, per lo que els guns d'agueren fer marrades de molta consideració i ascensions de verdader perill, se disposarà a fer fos allà aquells infalissos sense cap mica de pietat, per més que enviaven alguns congoixoses veus de clemencia. Per què perdonar-los? Contestà segament l'Arbós a l'interrogar-lo sobre el cas. Creieu que són aquesta porria a tropes organitzades per donar-los i quartel? A més, d'aquella llei de bandoleros els condemna mort pel sol fet d'agafar-los en barmes agradint l'autoritat. Ve val més exterminar-los aquí que no portar-los presos perquè els fos ell un altre, després de passar-ne jutges i advocats amb declaracions i romanços que qui sap deu-lo que en sortiria. No n'estelviarem pocs de mal de caps, en ells i nosaltres. L'esperit de venjança que respiraven les cruels paraules del subcavo no en feu fred ni calor, però en contraria de gran manera per quan m'impossibilitava d'encarar-me amb libo si escancar era viu, com era el meu més gran desig, i sobretot d'inquirir notícies de la cura l'hi, que, amb el mes o no, obsessionava com mai el meu pensament. Permeteu-me almenys, vaig dir-li, amb vestir la cova bocorriol acompanyat d'aquí vulgui seguir-me. Dic que no, feu ell en vimperi. No vull que aquesta lladregada costi una gota més de sang, i tots ells valen una tentícula de la que ja ens han fet passar. I girant-me a l'espanya, es dirigeia a donar les darreres ordres per la fusa allà de final. D'ella vaig ser-ne testimoni i passiu, sense aquelles escenes de vestir el carnatge, m'arribessin a sostreure de l'ensopiment en què havia caigut, ensopiment tan més incomprensible per quan allò ve semblava la realització plena de les meves covejances de tants i tants mesos de favorosa estat. Seria que en vits d'aquell terrabastall de trets, crits i mal ediccions, no hi sentia batagar l'esperit del meu mortal en amic, l'únic que semblava tenir el poder dels sapremames potències, com abans l'havia tingut de subyugar-les? No, no hi era libo, entre aquell cap d'ell de miserables que no sabien defensar-se ni morir com homes, sinó com estúpids escarabats. Oh, libo, no hi havia sigut mai, o li havia mort dels primers perquè ja ben aviat s'havia notat la carencia absoluta de fermesa per sostenir una situació que encara que desesperada, podia fer-se pagar amb sang. Són els 3 o 4 es mostraven corajosos, foguejant des de trinxeres improvisades o emparançant els relleixos de la boca de la cova. Però els en Rafel, avançant-se tant com pogueren, els descobrien quan foguejaven en els nostres i quan volien fer foc contra aquells, eren els nostres equiparaven blanc, així anaran callant l'un després de l'altre amb el silenci de la mort, quan els pocs que quedaven seran refugiats al darrer replic de la cova o les bales no hi podien entrar. Més ni això els volguer, perquè el dimoni de la boss, que totes se l'espansava, feu repartir unes quantes dutzenes de bales de ferro que en llegades dreta l'ample boca de la tuta, tornaven a sortir bronzint després d'haver recusiat els darrers racons. Així s'acabaran els darrers senyals de resistència i l'arbós manava el to al foc, quan els quants minyons emprenien el corrier al dret a la cova amb l'arma engaltada i la teia entre les dents. Jo vaig córrer per ajuntar-m'hi, però quan arribava a la cova ja feia estona aquells eren, i havien fet net de tot, ningú respirava, semblava una conjura perquè no tingués ocasió d'interrogar ningú sobre el que més medalia. El quadro que allò presentava era per esborronar qualsevol, per poc consent descuider, xipollejava amb la sang d'aquell sol estava marat. Els cossos morts eren uns sobre els altres. Ja pel camí se'n trobaven alguns, i altra jaien en la petita plataforma que hi havia al peu de la cova. A més d'alguns que se'n veien sobre la vim, retinguts pels d'als inalls i brosses, i altres que se'ls obraves timbats al fons. El que no apareixia per allò que era el de l'Espardet, per més que tothom el buscava i jo més que tots. La gent s'anà plegant allí, i es veia tothom pres d'esborronament davant de tanta carnisseria. Fins l'impertorvable Arbós n'apareixia mig tafarejat a través de la seva màscara de ferro. Mentre s'ocupaven amb el seu secretari en redactar el parte, donar ordre de recollir i registrar tots els morts. No n'hi havia gaire cap que portés cosa que volgués cinxavos, llevat de les armes, ganivets i pistoles ronyoses de les que molts n'anaven carregats. Molts eren els que duien rosaris, escapolaris i medalles, com també objectes de superstició. Els cadàvres eren recollits a muntagats del Fons de la Coba. Els que penjaven dels matons de l'Espadat i se'ls pogués escapa s'han al·lusió una vaga corredor al coll o a la cama, se reuniren amb els altres. Els que ni així pogueren ser recollits, amb l'ajuda de llarges pèrges o a cops de pedra, se'ls acabava d'estimvar per recollir-los després al Fons del Riaral. Cadàvon infalís, ferit sobre un petit rellege tal distància que de cap moda era possible recollir-lo i des de les primeres hores s'alamentava grans crits, demanant que els rematessin, però que abans li donessin confessió. Alguns somatents havien intentat rematar-lo tot seguit, més l'arbós, que des de primera hora havia enviat a buscar el rector de te l'aixar si ho posar. Més com la distància era llarga i s'havia de comptar amb la nada i tornada del recader, se passaren hores, sentint sempre les garrifors a la mentació d'aquell desventurat, clamant confessió entre mitjans d'aix i renecs. Molts dels presents el coneixien i també el coneixia jo. Era l'avi, el més vell dels fascinerosos de la muntanya, conegut per la llarguíssima vida de crims i per s'estranya barreja de maldat i d'abusió que el feia omplir de cities i presentalles l'armita de Sant Pau. Aquesta circumstància feia que algun se permetessin bromejar-hi des de dalt fent-lo exesperar, però l'arbós, que amb tot i són temperament corgelat i fins cruel, tractant-se d'altra bocaires, en qüestions d'aquestes era sèrio i posar pronta a la mà. Jo anava desesperant-me perquè amb tot i aquella desfeta de l'aremic, la meva causa no avançava ni un pas. Ni apareixia per allò que el cos de l'esperabé, ni m'havien deixat mèdic d'inquirir per boca de cap d'ell són peradén i el de la coralí. No em quedava més que el pobravi que capulat de cames i braços ja hi el relleix. Ja l'havia interrogat abans, més qui li parla, un home, acleparat pel dolor i la febre i exaltat per les xanxes d'altres pocs menys malvats que ell. Només a més, com per causa de la gran distància en què es trobava, se li havia de parlar crits. Amb tot, vaig intentar-ho, i posat de boca terrosa per no agafar goles, traient el cap pel tall de la singlera, començia a cridar fent corna amb les mans. Amic! Hola! Ei, home! Ho estic capaç de parlar! Què creus? Feu ell, entre jamec i jamec. Què vols dir, home? Sàpigues que allà ho tinc tot jo. Només demà no confessió per la nimeta. I acabat, ho et truco al tronc i prou que ja s'ha acabat l'avi del Grimón i m'he fotent tu. Ei, home! L'avi! Ja us confessareu, us ho prometo. El rector de la tele ja està per arribar. Però abans escoltem una pregunta, i responeu. Me coneixeu, l'avi? Que el dimoni tinc de conèixer. Deu ser un petulari amb els altres, me'n allà amb un desvern i a tots. A ningú conec només que les meves voltants de tota la vida i t'entenc de fer un present al confessor si vull salvar la nimeta. Però veu, he dit tot el dimoni espanyat de les capes que m'estira. Ah! Impassió, propietat! Escolteu-me, l'avi! Jo sóc molt verd, sabeu? Aquell equilibri ho n'ha fet tantes. Ho teniu en test? Doncs bé! Jo faré per vos el que pugui, però veu de dir que s'espera la cura, li. O un pare! Tu, si jo n'és, ni un pare que hi hagi hagut el mordissenc, me'n cullava per jo les barjables. En Ja, en Ja que havia fet a tots per aquest carcó, t'ha trobat per l'altre. Perdoneu-me, adéu meu. Sant Pau, primer mitat. Si algú vol ajudar. I amb l'única mà que li quedava sencera, s'adonava punyades al pit que raconaven per la singlera. Jo sentia a la cara fogarades de vergonya ràbia, però retenint-me, encara vaig tornar-hi. I prou que ho sabeu, vos, quan la van aportar, avi el dimoni, posieu-ho al mord i aquell dia. Prou que ho sabeu, què n'ha fet l'Escolver? Digueu-m'ho, que si a l'hora de l'amor no voleu fer una obra bona, així vos enrossin tots els dimonis de l'inferno, que per vos no hi haurà ni confesió ni absolució. Però no en sé res, d'aquella mosca, ni l'he vist a més des del dia als forarals del teu sobre. Pregunta una mascoll, que em penso que tenia que veure el boc o el boc a les perver, si els dimonis no li alceguen ja els ossos. No en sé res. Pujol, si no que em moro, para de pacats. Però adéu, adéu, i com ho faré jo? Pobre de mi. Ah, i encara no ve que entro a pudor rectòs, si s'acontro aquella... Desesperat i avorrit d'aquella estúpid parlament que allavat de mi feia riure tothom, vaig alzar-me en tota la intenció d'enviar en aquell miserable un còdol que li gallés per sempre el dolor dels seus pacats quan vaig arribar al rectò de Talaixà, un vell escardelant i fort, que transitava por viaranys igual que per una carretera. La bossa alçar recebre'l i després de donar-li els bons dies i haver-hi preguntat aquell que és el que hi havia que fer? De moment poca cosa. Trasponguei aquest. Pagué aquesta canalla, juga el to pel to i fan igual que els gats de bosc, que els agarrapen tant com tenen vida. Només aquí vaja mitja singlera n'ha quedat un de penjat que encara renega, tot demanant confessió. Després ja parlarem de l'enterro de tants cossos, que aquí dalt deuen ser de Bostè i els de baix de Mossèn Geroni. Tot jo, de Bostè, els tapiria tots els fots de la cova. Allò podrien tenir millor ninxo, com ja diu que es va fer una altra vegada. Ja parlarem amb el ball, feu secament el rectò, tot dirigint-se l'indret de la singlera d'on pujaven els clans de l'avi. Escolteu, vol cristiar? Va cridar-li. Voleu reconciliar-us en Déu? Jo sóc el ministre del Senyor. Que si vull, el vos esperava. Respongueu l'altre, un fervor estrany, o un mes que repentiment se reflexava la superstició de la seva ànima bestialitzada. Mireu, el senyor Mentó, jo sóc l'avi de tota aquesta murrialla, tan curcat de dins com de fora. Jo ja volia retirar-me, perquè sóc bé i ja volia donar-me bé bones obres, quan m'ha succeït aquesta desgràcia. Escolteu. Ja us l'ha repantit la meva festa ara, Déu? Ja teniu un barmanet d'un lloc? Que Déu estiu sent tu? Tinc les cames i braços capulats, el cap mig vedat, i de més una bala albètera. Sembla que tinc tots els dimonis penjats al cos que m'estiren. Dureu-me confesió i allà estiu, que per després el barbó ja em té promès a la caritat de quatre bales que em treguin d'aquest infern. Espereu, espereu. Jo tinc de veure'ls, i vull que vos m'obregeu a mi. Feu-lo reactuar amb calma, però contrariat per l'ostrany del cas en què es trobava, i girant la mirada en rodó, com qui cerca que el com digués que el voltaven. El dindriu pas una corda ferma, minyons? Se n'hi presentava una que se la feu lligar al cos, i avançant-se rossega sobre el tall del cincla, es colocava en una posició esferidora quasi suspès sobre l'abent, aguantant-lo alguns per l'altre extrem de la corda, que seguidament farmaren a la punta d'una roca. Allavors feu senyal que el retirés tothom. Ja l'argós per respecte al sant sagrament havia ordenat que es fiqués tothom al fons de la cova, i que s'havia d'anar al costat. La veu del confessor no sentia, però del peniten, més forta del que mai podia suposar-se gent d'un costa amb ell atrotinat, ens venia canalada per la gorja de la nostra esquerra, sentint-se ben pel clar el començament d'aquella confessió original. El rector l'invitava reconcentrar-se i excitar-se compunció rasant la pecadora. Era senzillament vomitar als peus el confessor tota la immundícia de 50 anys d'una vida de crims i de cràpula, i això anava sense més espera. Es garrifats nosaltres mateixos d'aquella mena de violació, encara involuntària, del secret de confeccionari, de la que per l'especialíssima situació en què ens trobàvem ni podíem sostreure-los-en. L'arbós començà rasant veu alta per a nostres pors difuns al llestesos. I els para nostres s'ensopien, les veus s'abaixaven i per sobre d'elles suraven sempre els excents escardats de l'avi, que feien racionar les singleres en relacions de pecats espantosos. Allà vos l'arbós, imitat pels demés, adoptà un altre sistema. Collint en melles de les despeses de la roca, una per cada mà, les feien petava tendemans, formant l'acompanyament de la cançó, llavors enboga entre la gent de la milícia. Yo como el vil traidor, yo con la espada al tomorrow, defendiendo la constitución. Yo como el vil traidor, yo con la espada al tomorrow, defendiendo la constitución. Jo estava fet un ximple, víctima d'una mena de fascinació estranya. Era tan extraordinari i tan fort del castel i de moment des d'un ramat d'horazansar que havia arribat a perdre la consciència de mi mateix, d'o tant si era viu o mort, o si era víctima d'un somni favorós com els que tant seguidament m'aprenien, o si realment era llou una realitat, sentir una mena de capulament moral com un coiximent de totes les entranyes. El cervell semblava funcionar sols per virtut d'una excitació continua de les idees extravagants incongruents que el forgaven, igual que els cucs roseguen una matèria morta d'escomposició. Aquell que al bar i de la nit passada, plena d'emocions estranyes, i amb aquella corra fantàstica d'homes amb la camisa fora de les calces lliança per motos tocaments com les cuques fonaràries del bosc, aquella fusallada mortal per damunt de les timberes, aquella gotall de certs humans estimbant-se per les goles de la ben, com ovelles acorralades pel llop, i aquella impossibilitat general davant de tal carnatge, aquelles carelles de cossos per les verdisses degutant la sang per l'espadat com vots de bifordat. Aquell infel·lís, retingut en el rellege amb els ossos picolats i les cans despadeçades, no quedant-li sencera, més que la veu per clamar renegant per la salvació de l'animeta, aquell sacerdoll lligat amb cordes a dalt del cincla per escoltar una confessió que semblava sortir del fots de l'infer. I per final, aquells recull de gent d'armes, les penyes que trepitjaven amb el seu capitós d'acord gelat i cara ferrenya, cantant amb harmonia ingrata, cançons estúpides tot xipolejant per vaçar els de sang, i batent demanys per defensar-se del sacrilegi i la violació del secret de confesionari. Tot, tot eren impressions massa insòlites, massa desproveïdes del sentit de la realitat, perquè pogués suportar-les impunament una naturalesa tan enmalaltida com la meva per un període llarg i agudíssim de terrible atenció d'esprit, i macerada per un empresonament de molts dies al fons d'una cova sense més abstracció que les pròpies cabòries, ni més console que el pessimisme i la desesperació. A vegades m'assemblava estar subjecte a un de tants somnis turmentosos i extravagants com en mesures de repòs forçats veien a fegir lleny el foc que em devorava. Però no era somni, no, perquè ben clar jo veia l'arbós mitjestunt olat contra la paret amb les cames creuades sobre la tercera ola, medant la boca entre ses patilles blanques amb els llavis inflats com un xantre de catedral i fent mans manetes com un ximplet. I els altres, escarnint-lo, sentats una amb les cames creuades i els ulls baixos, com santons de moriria i altres drets o reculsats pels revirons dels penyals, tots seriosos i recollits. I veia també l'estiva de morts al fons de la cova i sentir el baf empodegador de sang fresca que tapava els esprits. Per fi va acabar la confesió, i amb ella, aquella sena dorats i jo vaig tenir esma per sortir escapat enfiant el corriol. Arribat a l'extrem i mentre examinava el terreny on hi havia hagut l'única lluita d'aquella jornada vaig sentir la descarga la derrera caritat de les 4 bales que havia solicitat l'avi per després de la confesió. Des de llavós, quedaria son cosa la marcè dels buitres que daborarien la carnassa amb l'encajant per espai de molts anys sobre el relleix. L'etaca roja de sa sang clapant la penya, com la dels altres infalissos que s'escolaren regantallant per l'espada taball, encara avui pot veure les l'excursionista que visita aquests llocs de desolació. Fi del capítol. Aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà era la de l'esquadra. Comptament anulades les facultats de pensar i de sentir, segons la naturalesa humana i fins es veïda la idea de la pròpia existència, vaig tornar a caure en la vida abagativa d'abans, però sense la poca molta consciència que abans encara tenia de lo que s'arcava. Sols com una mena d'instint sentia que m'afollava una certa necessitat d'investir, de mossegar, i de fer el que comprenia era la causa dels meus malts. I respecte als vells sentiments per la cura li, tampoc havien desaparegut. Però morta la consciència per mancar d'aliment i de llums, desfeta per complar tota la idea de la pròpia dignitat, havien baixat tant de nivell que massa feccions humanes eren instints de vestit angelusida. Portant-me a un tal grau de rebaixament moral que sols pensar en aquest tristíssim i de la meva vida em fa plorar encara. A vegades la fan metreia del bosc fent marrimar els pastors i els artigaires, que competits m'adonaven un rosa go de pa, o a les miserables masies de les que en sortien les dones per contemplar-me amb cara de llàstima, tot afofolant les criatures que ploraven espantades de la meva figura. En certs moments semblava alçar-se la boira de plom que m'entena brava i em semblava invadir tot el meu ser. Llavors sentia ganes de cantar i de ballar, i cantava i ballava davant dels pagesos, sentint-me tot admirat d'aquella seva alegria no se'ls comuniqués en ells, sinó tot lo contrari, que se'ls allargaven encara més les cares i les criatures s'espantaven més. Allò m'exaltava, deixant-me a vegades amb impropèrits i amenaces contra els presents que en lloc d'indinar-se un dia de guèric propassant-me en matèria grava, no recordo en què, sós tinc idea que després de molta brega em vagí tancat en un corral, on per menysquí llarguíssimes hores alimentant-me de crostons de pa que em passaven a través d'una retxa de fusta. En altra temps tenien Rafel un mastí famós, com no n'hi havia d'altre en tota la muntanya per fer cara al llop. Era un animal asferèstic que apenas reconeixia el tramo d'un esclau mimat. Quan en Rafel tornava, el primer que feia era obrir-li la porta i llavors era veure l'esclat d'alegria salvatge d'aquella bèstia que li votava a les espatlles amb empentes capasses de terrassar un home menja personat que ell. Ara bé, mon captiveri i aquella retxa em portaren a la memòria el mastí captiu com jo i aquella idea s'anà infiltrant de tal manera en mon pobre cervell malalt i incapats de coordinar gaires idees i amplificar-me amb el record d'aquella bèstia de tal manera com si fos ella mateixa. Així, quan després de molt temps sobrien un dia la porta i aparegué en Rafel, vaig sentir un esclau de joia verament bestial i al sant marravent vaig dirigint-me vers ella amb ànims de saltar-li a les espatlles com feia el mastí. Més ell, repelint-me amb el peu, m'acanà l'esquena cruelment amb una vara de freixa que duia la mà. La cara de ferro i l'insòlit d'aquell deus guard de l'amic de tota la vida ressonar dolorosament en l'avuidor de mon cor com una maledicció dins d'una tomba. La decepció, més encara que el dolor, m'ha fet caure per terra exclamant. Rafel, tu també em pegues? No sé quines inflexions de veu devien vibrar en aquell jamec d'ànima morta que encara puguet gelar-se d'entre les consumides despulles de Montser. La veritat és que en Rafel tingui groc com la cera i que llançant la vara un racó es tapava amb una mala cara. Després, llirant-se'n de nou, me diguem tos sec i contingut. Segueix-me, Albert. Sortirem a fora. A l'era hi havia diverses persones que miraven calladament i en compació barrejada de Rafel. Un home arranjava un macho amb una albarda. Un altre tenia a la mà una forta cordilla. Per algunes mitges paraules i per certes llembregades entre compassives i desconfiades que en donaven, comprengui del que es tractava. Doncs semblava que la garrotada d'en Rafel hagués tingut la virtut d'obrir una lluèrna en món conturbat en teniment. S'atractava senzillament de dormir a l'hospital de Girona, de recloir-me a la bogeria. Aquesta revolació em deixava glenat, despertant-me una desesperació fonda però impotent. Tant impotent que ni tan sols tingués la idea de revolta, el que la feia més dolorosa. Prou que l'havia vista d'estudiant, aquella casa fúnebre i desvirondada, amb aquells corredors foscos i de parets brutes i aquelles finestres petites, altes i enratxades, on s'hi debatien massilents i mala conduïts als pobres malalts del cervell. I prou vegades m'havia condolgut i fins capficat amb la sort d'aquells infalissos enterrats en vida. Per no posar-se amb els cabells de punxa que em tocava per final de la meva desventurada vida, anar a sumar-me amb aquelles ànimes difuntes. Per això, quan en Rafael s'ha dirigit envers mi en pas insegur, com el d'aquí va executar una missió dolorosa però necessària, vaig començar a sanglotar i de genolls per terra amb les mans plegades, com quan de noi el mestre m'anava a castigar per una malifeta, li deia, perdona'm, Rafael, perdona'm, perd pietat, que no hi tornaré més. Les dones començaran a plorar. Els homes s'agiraven d'esquena per amagar la cara i el mateix Rafael amb els ulls llagrimajant anava i venia no saben què fer-se. Jo continuava atamorit per terra com el cac esperant atunda, però que son instint de bèstia completament atrofiat per la superioritat de l'home no el porta a resistir-se ni tan sols a fugir, sinó a arrossegar-se belejant el sol amb la cua i sumicant com per inspirar l'interès i compassió. Per mi en Rafael, com qui pren una resolució, se m'encarà dient-me adreça't, Albert, home, i no facis més el criatura. Si em promets fer bondat i no fer més bestieses vindràs amb mi, però si tornes com abans a rodar pels boscos com un llop sense menjar ni veure riscos de debanifoll insultant-hi molestant els que no t'han fet cap mal, llavors que rodar com un cristo i a clot de bast t'aportaré on no veuràs més el sol. T'ho juro. T'avull el meu costat com un home. Estàs? I a la primera que manquis, encara continuàsser monejant-me i jo, que vagi el cel obert, me llancies les plantes que pretenia a basar com fer aquell mestí d'altres temps. I aquell home original que mai m'havia manifestat un efecte exagerat i que semblant sacrificar-ho totes les conveniències havia agafat la meva causa amb una tossuderia a prova de sacrificis, m'ha fet una vegada més la caritat de carregar amb la creu de la meva persona. Jo el seguia per tot arreu com l'ombra al cos. Quan m'ha deia apa, ja estava dret. Quan m'ha deia alto, m'aturava. Menjava quan menjava ell i fins fumava quan ell m'omplia la pipa. M'atractava sense falacs, però amb molta consideració. I fins quan algunes vegades la minestres que sejava, ell me feia la millor i més abundosa part. Me tenia sempre dormint secambre, depriment-me algun recel i després sense cap precaució em feia part en son prop illit. Algunes vegades intentava donar-me conversa, que plegava tot seguit, veient que no en sortia res de monenteniment completament paralitzat, ha estat de complir-te ni herbana, sense passions ni reflexions, ni idea quasi de l'existència. Era tal el seu domini sobre mi que si alguna vegada per una causa qualsevol, o sense causa ni motiu, se'm iniciava un moviment espasmòdic d'alegria o d'exesperació, bastava un gesto o una mirada de l'amo perquè els nervis tornessin a sol lloc. Jo el sorprenia a vegades mirant-me silenciosament i llavors també li clavava la mirada, més tan sense intenció que ell segurament el veure que no reflectava cap gospira d'intel·ligència girava el cap tot entristit. Així es passaren molt temps fent algunes estades en sa casa o en la meva, on res me despertava cap record, o anant pel negoci del frau o millor dit restrejant amb excuses d'aquest, la petja de l'esperabè que segons vaig saber després, ja tenia llasment de que s'havia escapat de la matança encara que molt malparat i estava curant-se Déu sabia on. En una paraula, semblava que talment en Rafael hagués recobrat son vell mestí. Fí del capítol. Aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà. Capítol 24 Un vell matí de maig sortirem encara fos de la masia dels plans, on havíem fet nit i travessarem el llièrca per sota el pas del Duc. La riera portava molta d'aigua per causa de les passades pluges i també en Rafael, que seria impossible remontar el riaral per les ferestes gorges del pas d'enroca sense passar l'aigua igual moltes vegades, m'estava consultant igual que si parles en son mestí de la conveniència d'emprendre les marrades de lliure. Tot just la primera llum del dia començava a posar de relleu les verdents de les muntanyes i, estant el cel serà, sols sobirà una lleugera filagar-se de núvol que es gronxava mindrosament arran de singla per damunt del celler de la mallada, que havia de ser una depressió d'aquesta muntanya tal com si una punyada de gegant li hagués enfonsat les costelles. En Rafael, fixant-s'hi, me la senyalà amb el dit preguntant-me què et sembla que és allò que s'osfuma per damunt del celler? Fum o boire? És fum o... boire. Vaig fer jo badant com un encantat. Au, nen, reprenguell el cap de poc quan ja quasi era fos aquella lleugeríssima taca i tornar-me a caminar. Se n'ava fent dia clar. El cel era puríssim i un blau fosc transglassat. La temperatura era tan flonja i agredosa que jo començava a sentir un revifament interior com si en toqués la leda resorrecció que respirava l'usplèndid del primaveral panorama que es desplegava a nostra vista. A l'esquerra s'estanien les corbateres, com un muradal immens figurant una fortalesa amb sorreductes, terrasses i marlets. El primer terme caminaven per correus abandonats que gruquejaven un catifa de corpus amb la florida de la llitja i la gata rabiosa. Aquella riquíssima nota d'aurada s'anava ponderant, herms enllà, agrupant-se en torno a les mates de gòdules que també en plena florida flemajaven com fogarades, anant algunes d'elles a esclatar com bombardes dels peus del puig de Molins. Qual vegetació gigantina d'un verd intens se'n lairava com un simal davant de castells espasa muntat com un caire com a tall de cimitarra. Per a ell, la negrosa buscúria de la mallada, mig tapant el reclós del celler sobre el que rogejaven les esmiculades singleres com una nàfra migtre en la seca, i per damunt d'aquesta muntanya els espantoses verticals del sal de la núvia esblaimant-se en torna sols de perla. I més lluny encara entre les fosques singleres de lliure, que limitaven el quadro per la dreta, apuntaven el nas les canals d'uja a perdoades i finalment enrogides pels primers reflets de l'aurora que anunciava la sortida del sol del Fons del Mar de Roses. No sé per què m'ha quedat memòria d'aquell quadro de luxuriosa primavera. D'aquella era enbaumat que ambivificava els pulmons, d'aquella harmonia d'exuberants colors que semblava engronxar-se dins d'una atmosfera saturada de pulsina d'or, d'aquella xerradissa d'ocells que m'afalegava els sentits com un pasigollets de mare amorosa. Jo enfruia d'aquella ambient de poesia que semblava desballar-me que el com de dormir-te al Fons de les Entranyes. Però enfruia com de frau, amb l'ància i trascó del veïlet que guaita pel pany de la clau les esplèndides del palau barrat a les seves plantes. Encara en les foscors del meu enteniment aclocat, tornava a presentir l'existència d'una supernaturalesa, d'un món idealitzat per una vida ultraorgànica, espiritual, accessible a sòls o a uns cers d'escala superior a la meva. Però en l'eniquilament de totes les passions no ho agraujava com abans, però encomplevia de disfrutar-ne de megatotis, com el cafidel de les riques olors que exalen les viandes que ja sap que no es couen per ell. Fins en Rafel, aquella naturalesa refractària tot exquisitat, semblava tot transformat i com si l'inarribés bona cosa d'aquella exuberant can de vida. Cabinava satisfet, xiolava i fins a moments te l'allava cantornada algunes cançons de la terra i de tant en tant fregant-se les mans, deia com per ell tot sol. Millons de Déu, qui no matinava més maca. Això rebifou cor. Al anar amb prendre la primera marrada sobresortiran per damunt dels cans de l'Ocellada els picarols d'un ramat de cabres i la veu joiosa i metàlica de la seva pastorella cantonava harmoniosament muntanyenques corrandes. Sents com Rafel a la dinderella? Fer un Rafel, mitjiran-se? Sembla talment que fins als rossinyols s'aparen per escoltar-la. Al cap de poc ens trobàvem sota la llisera on la dinderella, amb la filosa engallada i amb la mà dreta fent d'en salfuss, es platjava la seva alegria cantant dreta damunt d'una pedra com una cogullada d'un terrós. És que la dinderella, cridant Rafel, alegrament, encaran-s'hi. Que ja tens galindó, que tants Rafiles, maca? Això pla! Fas crida per si absurd. Doncs, si aquí en tens un, que, si no et fes mala estrogança, poca s'afaria enrere. Digue-ll, plantant-se amb afectada fatxenda. Alça, pont de flors. Se coneix que no sent la vostra mònica, que no les malvesteriu així i les amoretes. Tornar-ll arriguent. Aneu allà, coco! Què vols dir de la mònica? Que no es pot burir? O plantar-me, de semblar amb feixor? Que no és de prudència buscar-se una poma per l'asset? I tu ho ets bé? Una poma que mosina. Va-t'ho al drac. Una moxina refistolada com un esquirol. Ja et diuen bé la dinderella, russinyol cantaire. Digue-m'ho que sí. És que no li escauria la dinderella a la gola d'un mar rà. L'inirà millor la borromba? Mireu la petarrella. Fé un Rafel girant-se amb irrient de gust. Mai que amb mosse m'havia servit una menida. Després, tornant a ella... Bé, punsella, li digue. Veig que tens el tèl ben trencat, però ja n'hi ha prou de blaga. Baixa, que t'haig de donar un recado. Ella es resistia? També en una brumada. Més a la fi, veient la insistència d'en Rafel, vaixar tot continuant la tarola seguida del seu car. Se dançà poc a poc. Tot dirigint-me a mi de gauchell i embregades receloses. Com si fos de la seva casta. Digue-me, xerida. Li feu en Rafel igual a tinguer prop. Qui té més gana? Tu o les cabres? Au allà, ja em fuma. Feu ella regirant-se per marxar tot fent ligonyes. Ja m'ho havia passat, que m'ho deio per folga. No, no, escolta'm. Feu ella en posat d'agafar-la. Més ella em mans amb la filosa. M'ans curtes, eh? Li digue. O us estacaré el truc? Escolta'm, dona. Repetir ell posant-nos a sèrio. La roda perloca, que va de veres. A quina orangegues? Va com va. Avui ja era fora abans de trenc de dia. Com que tinc que tancar les buit per mord de la munyida. Digues. I deus mirar el cel per si donen els senyals de pluja, oi? I ara, a vos què us fa? Ja hi tornem? Va de sèrio. Veu deus llocar si el vas trecar a porta caputxa. Si el vas segur de fuma amb pipa. Si... Si... Les fundalades de bruïs sospiren. Tots els guardiants fan el mateix. Que va, que avui has vist una fila garça de boira per damunt del celler. Avui? I altres matinades, també? Feu ella després de fitar-li la mirada i amb un posat un xic en curiosit. Veus, dona? Doncs també l'hem vist nosaltres, des de d'ajust del pas del Duc. Eh... I que disputàvem sobre si era fum o boira. Què et sembla tu, que era? Fum... O boira? Feu ella migrient amb moeca, com si hagués sentit la meva resposta de llavors. És el que nosaltres hem dit, però a tu, que ho has vist altres dies. Què t'anapar? Digui ella amb insistència estranya. I ara, a mi què em fa? Feu ella rient i fent posat desmonyir-se. Neu a veure, i si era fum, ve prou trobareu la cendra. En Rafaela retinguem el posat i insistir. Fum... Però si tu creus que és fum, com s'explica? Jo no sé pas que hi hage carbonès, ni artigaires, ni escapiadors. I de bandolers, des de l'estanallada de Bruís, no s'encanta gall ni gallina. A més, gallina ja cau, ni tuta, ni una mala gaserna. S'ho sap si n'hi ha! Fer la noia per totes respostes. En Rafael, baixar més la veu i des d'aquell moment no vaig sentir res més. Semblava tenir subjecte la noia a una sèrie confidència, i ella, ara sèrie, ara riallera, contestava en poques paraules, com si les hi arrenqués amb ganxo, regirant-se sovint com si vulgués esmonyir-se. Els detalls de tota aquesta escena els ha reconstruït després Montmagí perquè, llavors, escoltava i sentia com qui sent ploure. Santat damunt d'un rock, m'entretenia jugant amb el car però recordo bé que la vista d'aquella joveneta, menuda, esparpillada i escallenta m'adespertava com un confort record a gradols d'altra figura consamblant. Bona cosa estigueren els dos parlant fins que la noia logrés cabullir-se mentre que en Rafael en veu més alta li deia «Ah, gran pulsarera! Com tu tenies calent tot això?» «Cara mai havia sent pregutada», respondia ella, i tot guimban cap amunt i va al gos a qui s'han l'obert les cabres escampades pel terme fent ressonar-se veu metàl·lica per l'encontrada. «Musti! Volta la morena!» Ara la vigària passa per dalt. «Musti! Adalt, dalt, dalt, píscala!» En Rafael vingué a mi i, encarant-se'm amb la cara animada, me digui a mi lleveu «Fum! I no boira, era el que veien, saps?» Jo ho vaig mirar-lo com qui ve de l'ort i ell, reflectint-se, donar per acabar de la conversa les espatlles i diguem mentre carregava el retaco. «Au! N'hem!» I desfem bona part del que m'hi he fet no parar-me'n de caminar fins arribar una masia grossa. Allí ens refels a tancar amb l'amo de la casa quedant-me jove educajant per la porxada sense que ningú digués fer-se'n sent i fer-se'n allà. Després sortir, i mentre l'amo s'arranjava a peu de marxa ell me digui que jo em quedaria allí fins a la tarda en què vindria a buscar-me. Era que fes bondat, que no inquietés a ningú i que no mancaria res. Jo vaig veure el partit amb aquella recansa del gos que veu marxar l'amo, però amb la inconsciència i ben infiltrada idea de que devia obeir ses ordres. En efecte, res me mancà. Les dones me serviran a esmorzar i després vaig posar-me jaura al sol com un cadascfeinat. El coll me dolia molt i sentia una pesanta al cap de l'esquadra. Vinc a jaure de nou amb les mans apretades a la gregamella on somiava que hi tenia un llop arrapat. En sent a mitja tard es presentà un minyó prou conegut meu dient-me que em venia a buscar de part d'en Rafel que ens esperava cap a la riera d'escales. Partirem i sense canviar paraula caminarem més d'un hora i mitja fins que trobarem en en Rafel junt amb altres individus armats, entre ells una parella de Mossos en Rafel prengui un fusell que prou el conegui perquè era el meu i entregan-me'l diguer. Té, Albert, aquí tens la teva arma carregada i encepada. Avui veurem el llop te posaràs a la goi tallar un atdirer i quan el tinguis a tret viva Déu que els ulls no et facin pampellugues. T'ho vaig prometre i t'ho tinc. Igual que se'm sol que diu que tornar a recobrar amb la caballera la força perduda i el semblar recobrava una part de les meves energies davant. Tornaren a rebrullar en mon cor les rancunies mortes o dormides i clapes de sang passaren conllampades davant de mosuis. Qualcom d'això es degué traslluint mon exterior perquè en Rafel encarança m'afegir. I qui hagi senya? Perquè t'hi va la pell. Deixarem la riera emprenent costa amb un cap al celler, caminant bosc a través enginjolant-nos polita-polita entre els ines centenàries i pujar als impenetraples. La colla s'anarreduint per parelles, cadreta i esquerra s'escampaven a prendre punts. Quan quedàvem ja sols en Rafel, els Mossos, el millor que vingués recollint-me i jo, eren ja les envistes del celler i allà inspiràrem bona cosa per donar temps aquelles parelles escampades arribessin allors punts de parada. Després, caminarem encara a mig quartet i en Rafel, senyalant-me un petit corregai que desembocava de la gran depressió tu quedes aquí amb el teu company el llop, si no queda el jazz, serà sens dubte per aquí que buscarà sortida doncs ho hi viu i bona sort i desapareguem els Mossos entre l'espessura. Ja començava a llostrejar i la selva prenia l'especte misteriós de les soledats del caure el dia. Jo estava en una mena d'inconsciència estranya que no obstant, no em permitia perdre cap incident ni deixar de desxifrar cap a les remorsques del sota bossa d'Esprenia. Sentir una mena de ravió fonda que em feia frisar el moment de poder votar com una pantera sobre la presa. Però en tota aquesta presa en l'estret camp de la meva imaginació no prenia una forma ben definida de bèstia o de persona. Passar en llargs moments d'espera sense que en mon company ens creuessin paraula xica ni grossa. Els dos, arraulits al peu d'una soca, escoltàvem atents quan ja els ulls començaven a perdre la forma dels troncs més llunyers. Per fi s'aixecà una vaga Ramon. Allà lluny, cap a les profunditats de la basant al peu de la singlera, sonaran alguns trets i entre l'elabra i de crits inintel·ligibles s'ha percibit clar una veu que deia «Tolà, jo avall, els del córrec» ens posàrem de peu i passaren encara alguns minuts sense que poguessin orientar-nos. Després de sentir cap a nostre indret un rossagall de verdisses com el rastre d'un sanglant calçat cap a la dreta un poc amunt. Vaig dirigir-me cap allí corrent mentre m'un company m'acridava. «No ens moquem d'aquí, és el córrec que hem de vigilar!» Però el meu instint de gos m'ha portat dret a la trajectòria que doia la peça. Vaig esperar-la en una petita clariana i allins topar amb tu per tu, quedant-nos parats, estamordits com horroritzats de mirar-nos-lo una a l'altra. Ell caminava grosses batzagades com un aire aferit. Dins d'un rastre de verdisses amb l'empenta d'un allau tot deixant-hi un rastre de pallingus de robi de carn. Duia unes barbasses cargolades abadies que penjaven d'una cara reduïda a la pell i l'os com una mòmia de frara caputxí. Dins de les conques de s'osuís que de tant fosc ho semblaven buidats i ballaven dues gospires de foc i amb ses mans de calaver armades amb ungles d'esperver empunyava amb l'esquerra un buscall d'un rotllat. Bravíssims instants durant la nostra suspensió. Tu et surts. Digueu que li veu majava dins del pit. On vas? Vaig fer jo el mateix temps. El infant, i tu darrere meu. Va respondre amb veu sinistra en sems que encaltant-se simultàneament les dues armes rasonaven els dos trets en un mateix bàrbul. Vaig sentir que l'arma em desapareixia de les mans mentre el fum de la polvura vagi a les perver que també s'esgarrapava per no caure i amb llençí sobre d'ell començant els dos a rodar cap girells per damunt de la gleba. Havia et vaig poguer fer rossar-me-li el coll començant a rossagar-li la carne amb una força inconcebible. Me sentia més gos que mai i l'esfrimular entre les dents d'aquella carnaça dura com sola em produia una sensació de plaer intensa enterament pròpia de les bèsties. A poc sentir els polsos ell que s'introduien la boca blaixanta del meu anemic. Després, un retró que feia esclatar que el com, com si fos un carabassot podrit semblant-me que era el meu propi cervell que es desfeia amb un xerbot de fam. Després, res més. El meu ser quedar desfet com engolir per les tenebres del no res. Fi del capítol. Aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Beireda llegida per Joan Pujolà Capítol 25 Una tenebra impenetrable un silenci absolut i una buida imbulcallada en mon esprit sepultat en les negacions del no res. Pó que tinc consciència de lo que va durar aquell estat perquè les tenebres, el silenci, el boussis, signes de mort anulen la idea del temps que és el de res signa de vida. Ni tampoc tinc idea de per on s'afiltran aquell caos. Una porció microscòpica de llum que disolvencen aquelles tenebres les tornant grisalla fosca com basllum de nit d'hivern. Ni de com ponderan-se aquesta essència lluminosa com les nebuloses en la formació del món. Forma taques grises que dançaven estranyament per l'espai fins a conglomerar-se la sola de major potència que fugint sempre de la visual resseguir una hòrbita majestuosa en un entorn. I aquella taca semblava prendre formes positives com de signes cabalístics indexifrables per a una intel·ligència majorment atrofiada com la meva per més que sentia iniciar-se en Montser com una voluntat rudimentària de penetrar-los. Anys, sigles potser d'evolució penosa em semblava que representava guanyar camí en la revelació d'aquella enigma, revelació que presentia, que desitjava i fins que perseguia amb una obsessió de cervell enfabrat però que la falta de pressió del medi ambient en què em debatia engendran sols unes àncies malaltisses que em tot pesaven dolorosament sobre ma consciència embrionària no em permitia solir si no per modulent i mesurat. Poc a poc, no obstant, anava prenent nova forma aquella ataca cabalística i la idea començava a apuntar entre l'enreveçada xarxa de l'enigma idea representativa d'una forma humana. Era ella. Qui era ella? Jo ja no ho sabia. Se'ls trobava que aquella forma s'identificava amb quelcom que ja hi ha mort dintre meu que s'emollava amb algunes de les despulles de lloc abans en mi vivia com la forma del poll acabat de neix s'ajusta encara a les clofoies de l'ou que l'han mullat però la mida que avançava la gestació d'aquella idea semblava irrediar sobre el meu cervell una major energia que tornaven major acelerament del període evolutiu d'aquella. Després de la vista començava la reacció del sentit de l'uïdo. De primer, era sols una munió de sons indeterminats que comprenien des de la confusa braó de la cascata fins a l'estrident metàlic d'raçó del rotllo de la iglesia que arribaven de quan en quan a ponderar-se fins a formar la paraula. Albert, que jo tampoc comprenia el que significava però que en l'esquifinyai de consciència que se m'estava formant que tinena la idea que ens subjugava. Per fi, entre l'uïdo de l'espai alguns cops sentia contactes que em semblaven quan jugava l'obra de resurrecció que tant treballosament s'estava realizant. I la idea que va per aparèixer encara que confusa i disfumada potser per falta de material de llum o tal volta d'eficiència dels hòrgans destinats a apreciar-la era la coralí que tenia al davant. Una volta precisada la fórmula cobrava el miracle de ressuscitar les meves potències mortes semblar que aquestes caminaven dretament vers la plenitud de llurs ideals. Recordo haver recollint, no sé on, una llegenda estranya que arranca de les foscors de la mitologia índica. Se refereixen aquells temps en què les pestes assolaven aquella terra cobrint d'aquestes. S'horiar, divinitat representada per al sol, s'acondolia de tanta matança i volia posar-hi remei retornant la vida a tants infalissos. Però Agni, que és el foc i Indra, que és l'atmosfera, s'anagaran a cuet jovar a la piadosa obra del sol i aquest, no atrevint-se a posar-se de cara que és. I aquesta, de nit, pretenia a vivificar els cadàvers descompostos que cobrien el sol. Però aquests, mancats de l'Ale, d'Agni, que representava la vida espiritual i el d'Indra, que representava la corporal, se'ls comptava amb l'impuls del seu pare, el sol, que representa la potència reproductora, les passions kernals. Els cadàvers corromputs amb les cants mitjors agades per les feres, s'ho despertaven sols per les passions innobles i sense deixar de ser cadàvers s'entregaven a danses extrañament esgarrifoses i a les més espantoses vacanals. De la mateixa manera, jo, mancat d'ànima i mancat d'acord, semblava ressuscitar sols per la matèria. Tornaran a reinflar-se les passions, s'encarren les imunes covejances, però no tornarí un fil de sana raó a imposar-se els impulsos de la carn podrida. L'acció restauradora de la meva estimada no es retrotreia més enllà de quan jo l'havia donada per prostituir d'embrassos de les perversos companys. Ses fasomies joclades i malaltisses m'adonaven bé idea del balafi de la seva joventut. Sons un risc dolorosament d'un tret, m'assemblava una beia i gastada fórmula posada estudiosament al servei de la seva vida de depravació i la solicitud en cuidar-me com una servila d'adolació al teu èxit. Esclar, de primer, quan l'espera bé triomfava i lluïa, la cura li era per ell. Després jo vaig vencer l'espera bé i fau per mi. Tornar a ella a guanyar-me avantatge i altra volta sigui tota seva i dels seus. Ara jo havia avançat per segona vegada l'espera bé i com entre els salvatges el capdill triomfant guanya per aquest dret totes les esclaves del vençut venia a la sultana a rendir ho manatge al vencedor. Per intuïció arribava a compendre que em trobaven alguna petita masia perduda al mig del bosc on m'haurien deixat els meus companys per ser la més propera el lloc on se resolguem un plet amb libo. Quals cants m'assemblava a sentir encara un altre mes dents. I així m'explicava que faltar de la coralida el recés del seu protector s'hagués arrimat amb mi tractant de guanyar-me la voluntat. No em deixava mai entrar avi sortia de ma cambra trista i fosca allumenada sols per un petit porticó de la finestra sempre tancada passant llargues estones sentada al capçal del llit. Per allò de més la casa semblava quasi sempre deserta per estar sense dubte la gent ocupada en les feines del camp de tant en tant se sentien remors i veus en la peça immediata que seria la cuina i de tant en tant apareixia el llindar de la porta un cap que mirava dins i se'n tornava sense dir un mot. Llevat d'una dona veia que ajudava la coralí en certes feines sempre era ella que em servia mirant-me amb ulls desficiosos i tapant-me amb la mala boca si anava a parlar circumstàncies que d'acord amb el meu estat d'ànim traduia jo per fórmules de seducció. Amb tot i la desfeta que aquells darrers temps havien causat en la figura d'aquella noia abans fresc i roja i ara morenida i malaltissa amb tot i que havia perdut aquell garbo en el vestit presentant-se masllenguida i endulada i que aquells cabells abans estufats i brillants com a mala de cor eren ara llisos i descuidats encara quan la contemplava amb mosos gelosos trobava que em removia la carn i que era un rosego ben aprofitador en alguns d'aquests casos sobreixint-me els interiors desitjos la interior luxúria se'n desligava la llengua i parlava no sé de què li parlaria que ella el sant me procurava tancar-me la boca pregant-me cacallers i sortint-se de la cambra s'abstenia d'entrar més que el precís per a servir màigues i remei això que va per donar una nova mirada les meves bestials reflexions prenent peu dels retrets de l'esperve quan me deia que no era bo per al llop ni per oveia i que tirant parasa havia d'acabar a boig Has vist, me deia jo, que a mi tothom s'hi creu amb dret fins a aquesta mala pua que un temps jugava amb mi i fent-me pretenir el que després prodigava tothom i avui encara sembla que vulgui acabalar el que ja no té cap valor i per aquest camí vinga a donar tortura el poc magí de què disposava tota la marcè de la carn sense que per al lloc la raó sana posa frel malignes perill que em cursecava la carne enfabrada la mina s'anà carregant un dia l'absolut silenci que arregnaven la casa denotava que era deserta sols la cura l'hi feinajava per la cuina i de quan en quan entrava tensant-se fins a molt llit potser la mala intenció del projecte que cobava en feia pareixa més sossegat per el que ella es mostrava confiada en una altra pregunta i dirigint-me algun amorós sonris que m'acabava d'encendre els apetits un moment en què ella havia sortit vaig provar de posar el moviment mos membres entomits que respongueren millor del que era d'esperar després de tants temps d'inactió llavors la febre demonia que que interiorment me devorava pujar de punt i llançant les robes d'una revolada vaig saltar del llit la remoïnositat atreguia la noia i vaig veure mental estat llançar un crit què vas, desventurat, que vols morir-te torna al llit, Albert, per Déu intentar obligar-m'hi però jo vaig posar-li la grapa sobre que tal havia ser el meu posat que la noia es farait es feu enrere ves la porta més jo, amb una llestesa que ella no podia esperar-se vaig guanyar-li l'acció tancant-la amb clau i llançant aquesta sota el llit llavors igual que una bèstia gelosa vaig tirar-me sobre d'ella amb una força a laquella inútilment tractada resistir, volcant-la damunt del llit, ensems que ella pugnant com una víctima exclamava una terrible fibrada semblar partir molt con una sensació agudíssima penetrant mentre dues costelles invadi tot Montser posant en vibració tots murs nervis arribant al peroxisme del dolor produir-me un esbaïment de cap fins a perdre el món de vista fau sols curts moments el rebenir-me em trobava de peus aterres tontolat sobre la màrfaga i sentir un doll de sang encesa que lliscant-me pel cos avall s'escorria per terra en mig del greu dolor que encara em doblegava sentia una mena de sensació ben factora com la del malalt aquí el doctor d'un cop de llanceta ha reventat un tumor ple de postterna aquesta sensació ben factora semblava afectar directament el cap qual potència se maclaria com si despertés d'un pesat son llavors vaig adonar-me de la pobra Coreli que de genolls en terra i amb la testa alta semblava parlar al cel amb les mans a l'alçada del pit en actitud d'ofertori i tenir un punyal tot segnos aquell mateix punyal que jo vaig regalar-li un dia mateix vaig presenciar quan el feia passar per les mans de la verge del santuari del coral estava descolorida, esblaimada com un desenterrat i la caballera se li havia estufat com una arissada d'horror vaig recordar-me aquell altre jorn que en circumstàncies consamblants jo vaig fer-li d'àngel de la guarda també duia la còfia de gairell i la roba espelhofida i desfardada per la lluita si notava una veu de protesta com de fer-la burxada ara era més bé la imatge dolorosa d'un cor acleparat per la immensitat del darrer sacrifici s'os llavis s'amovien panosament tot parlant de cara en l'aire com un peniten i un articulo mortis veig ja santa deia ja sabeu boz que no era pas per ell que duia aquesta eina si no per l'altre de les embastides de l'enemic me n'aveu salvar de boz per vostra gràcia i te l'estimat heu volgut que me'n llibres per mi mateixa potser perquè va ben fins la darrera gota del calza de la margura m'ha fet més digna de boz n'hi havia tanta de margura en s'os huís a marats era tan punyent el tremolós accent de sabeu i era tan horripilant tot el seu posat que m'hi semblava d'espadeçar mal ànima i la sang que seguia escolant-se per la ferida, molt gran la pressió que feia amb la mà per d'aturar-la desenfrefegant-me les entralles semblava deixar-les per a su un funcionament amb una llibertat que mai havien tingut el cervell sobretot amb una elasticitat desconeguda semblava vibrar com una copa de cristall reflectant les idees amb la transparència del diamant tota la meva trista història i la imitat de la meva conducta tots en feia present amb una pureza de contorns verament admirable llavors entrant en comparances vaig començar a comprendre que per grosses que fossin les meves desventures encara hi havia un ser per a qui ho havien sigut molt més llavors vaig mirar la gran distància que entre jo i ella imadiava trobant que eren poques i merezcudes les meves penes davant de les seves inconmensurables i per primera vegada una apietat immensa vers ella imbadir el meu ser per primera vegada de la vida vaig treure els ulls de les pròpies necessitats per condolir-me de les necessitats agenes doblegant-se amb les cames vaig trobar-me aviat de genoll sobre ma pròpia sang allargant els braços vers la noia que continuava pregant en dolorosextesis corollir vaig cridar-li i ella tot es comoguer com una víctima que presenta un nou atac corollir, no temis que ja soc curat el meu cos porgat de la sang endemoniada pel mal esperit ha obert els ulls a la veritat ni ara, ni abans mai he estat lligna de tu però fins ara no ho he compress amb la mort m'adones la vida i te'n sento ben grat perquè val més un instant de llum que tota una vida de tenebres perdona'm i encomana'm a Déu i compadeix-me com jo compadeixo a tu i entre mig de les boires que mantelaven els ulls encara vaig veure que venia a mi mirava amb els seus grans ulls negats en plor mirar-la sobre el pedestal de les desventures sublimada per les virtuts condolint-se de mi infalís aquí les mateixes desventures per falta de virtuts havien precipitat el fons de la vim la vaig veure sorgint maculada d'entre mig dels xervots de llot amb què tots fins jo el seu estimat havien volgut cobrir-la vaig adorar-la des del fons del cor l'exo d'una divinitat en què començava a creure comprenia que havia de deixar-la però ara que la mirava amb els ulls de l'ànima no en sentia recansa com quan la mirava amb els ulls de la carn perquè entreveia l'esperança de fer-me indignar un cop desliurat de la podridura del cos la seva compassió no em mortificava com en altres temps ens al contrari m'enternia arrencant medolls de llàgrimes d'aquelles ditxoses llàgrimes que no havien pogut brullar mai del meu cor serraït per l'egoisme i les contrariatats mal suportades i les potències se'n tornaran a cloure com els pètals d'una sensitiva que ha esclatat uns moments a la llum del sol arrastrant-me de nou a la inconsciència del no ser però no com abans entre bousis tenebrosos i retruits infernals sinó en volcallat de celesties lluminoses dolces harmonies i arrofegades d'oleig primaverals encara vaig sentir una dolça pressió sobre la ferida al cor que em feia bé després una beu a caudoreia em cridava per mon nom i començomnis una rosada de gotes tèvies que em queia damunt de la cara i sobre el front el passivollets d'uns llavis com de mar amorosa i després res més fi de la novel·la 31 de gener de 1902 aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà per faci de Josep Franquesa i Gomis et pertencia a preliminar poc sufigurava l'autor de la punyalada que la novel·la havia de ser llegida pel públic com ara surt no feia pas gaire que l'havia terminada i que la retocava per donar-li forma definitiva quan una malaltia terrible li prengui la ploma de les mans i d'aturar la feina de correcció i de llima que són instint d'artista amb tant de cert li havia fet empendre. Fa una malaltia ben traïdora tant traïdora, com tot i que segons los metges doia fatalment la mort a son costat ni molestàvem sofriments gaire marcats ni exigia del cervell altra per la privració que la d'un prudent descans intelectual i justament per això el pobre de Mariam Baireda desconeixador copler de son estat real s'adolia de tant monot una activitat i li trigava l'hora de poder continuar la reforma de la novel·la i l'espurgada que ja hi havia començat. Cada visita que li feia els amics que anàvem a veure l'espaiosa sala de l'Hospital del Pilar o en segons Tarnada família l'havia portat des Dolot per ensejar nous tractaments i conèixer noves opinions facultatives era un espectacle trist i amarguíssim del que se'n sortia en bloc cor ben negre. Mentre els que tenia son entorn feien esforços imponderables per disfressar-lo una guit que el rosa gava l'Homalal seré, tranquil amb l'Oceny ben clar i fins més animat i més comunicatiu que mai s'acomplevia en comunicar les supressions que pensava fent son llibre on es entretenia amb la indicació de nous projectes literaris. Sa bona esposa, sobretot, sostenia una lluita verament sobrehumana. Ella, l'amiga fidel que tanta intervenció havia tingut en ses glòries d'escriptor, dona de gran imaginació i de gran cor i parlo tant en amiga de tot fingiment, sabeia condemnada ofagar les llàgrimes i mostrar-se ben serena, mantint esperances, inventant encorajaments i simulant millores fins que al deixar un moment a son espós rompia amb les exclamacions de son dolor per la desgràcia que s'atençava. Aquella impossible tensió de l'esperit. I, mentre tant, la pròxima víctima ve lluny de pensant la desolació que el voltava, seguia repassant amb la memòria capítols de sa derrera novel·la i volia saber l'efecte que ens produïen aquells episodis plens d'etrebocaires i lladragots plens de crims i horrors i escenes de carnatge. L'amor vingué com havien predit-los metges no molt després d'haver retornat amb veïre de cellar ben boguda. Lo darrer d'aquells germans que han sigut la més alta representació de la vida moderna dolota en l'art, la ciència i la literatura moria també com los altres el bo de sa producció i, en quan amb major d'elit i amb major forces disposava a treballar. Sa derrera novel·la no pugué doncs sofrir la revisió que ell tant desitjava, tal com la de Chasson, mala guanyat autor, quedaven sols corregits d'agudament i enllestits del tot els vuit primers capítols que l'ultíner 6 planadevall tenia ja impresos, formant 7 fulls. Cadava també retocat l'Unové i apunt d'anar a la imprenta. Des del 10, l'Humanoscrit ja va sense modificacions. El director de la il·lustració catalana demanava al cap d'alguns mesos a la viuda d'en Baireda, donya Maria del Pilar Ouellet, l'original de l'obra per publicar-la en son periódic. I aquesta senyora ens feuen en Francesc Mateu i a mi l'un rosa encàrrec de repassar-la, autoritzant-nos per què ja que son espós no pugué fer-ho, en los capítols inèdits t'alléssim i cosíssim a la mida del nostre gust. Llegida detinguadament la novel·la, nosaltres hem de confessar que no en sentiram amb cor ni la més petita esmena i no volguerem posar la mà en aquelles planes en què és un fill de muntanya qui parla i qui pinta amb tal art i d'escriu amb tant domini que cada retoc qui fes un estrany i semblaria una profanació. Així és doncs tal com quedar ha anat a honrar les planes de la il·lustració catalana, sense altra supressió digna de ser notada que la del pròleg. I així la donem avui i ja del toc complerta en el present llibre. Potser no es troben la correcció de les proves a portar l'escrúpol fins al punt de respectar algun buit que ha trobat en la indicació de llocs i fins a copiar literalment les paraules de redacció dubtosa. I ben mirat, les prevencions del bomba ireda no eren pas justificades. Potser sí que tenia raó dir que la darrera meitat de l'obra guanyarien interès a lleugerida d'algun capítol. Però no hi ha cap perill de que tal com va quedi desmesorada la importància del conjunt. I encara que el perill hi fos hi ha tanta veritat en l'estudi psicològic dels personatges tant font d'impressió de la naturalesa en les descripcions i, quan altre no, tanta riquesa d'estil i de llenguatge que sempre pagarien de sobres la lentitud que pogués trobar-se en l'ocurs de l'acció. De tota manera, sense conèixer ben bé els intents de l'autor, era impossible que ningú que l'estimés o veure una obra tan ben teixida de la seva orí, ni afegir-hi un fil. Però tal impossibilitat no ha produït altra mal que el d'haver contrariat el pobre Baireda encara que aquesta contrariatat prou expressada per ella en la seva malaltia anava sempre seguida d'aquella sumisa resignació que era la gran virtut distintiva de la seva ànima tan generosa i tan bona. La punyalada és l'obra literària superior d'en Baireda, vigorosament concebuda amb l'alanada salvatge a tota ella respira i amb l'otirat aspre i ferreny de son argument i dels llocs on passa porta un braor desconegut en los altres llibres de l'autor i fins represento un esforç ensenaturalesa d'escriptor suau i tranquil, esforç no sense perills dels que sol són temperament d'artista de debò, ho fa sortir victoriós. L'ulloc de l'acció és l'alta garrotxa, allà per les escabrositats del Bassegoda, ni ho de fascinerosos de dos coneguts amb l'onom de Trabocaires, que la guerra carolina deixar com es corrialles dels anys que corren des del 1840 al 45. La trama de l'obra és senzillíssima. Dos antics companys deficions semblants, encara que de caràcters molt oposats, l'un libo, fred, cínic, valent, malentrenyat i d'amible fastejador i seductor de dones, lo que li val lo sobrenom de l'esperbé, l'altre l'obert, bo, generós i no gens cobert, encara que fàcil de desviar-se i de caure en los vicis per enconjiment de l'esperit o per cortedat de gènia en saber resistir-se a estranyes influències. Viuen en estratíssim amistat lligada primer per uns mateixos estudis de noi i després per una mateixa idea desenfeinada i aventurera d'afectiós i de contrabandista. Amistat tan llunyant i tan ferma per la gestió exercida per damunt d'ell per libo, sols era possible que la trenqués una dona. I així succeeix la cura li, una xicota fresca, viva enjugassada, potser una mica fluixa de cervell però gelosa de sa dignitat i coneixadora de l'instint de l'home en qui pot confiar és l'encarregada de treure a l'obert de sa vida de desordre i a queix, en efecte, s'entrega la seva duració en tot l'apassionament propi d'aigüits i reconcentrats. Però la filla del Moliner de Balasc, encara que la groia i riallera i franca, en els mal temps que corren l'han ensenyada a mostrar-se una mica feresta i rassalosa. Un dia, quan el boda son fastets i dílica amb l'albert visita l'armita del coral, vol que s'han estimat l'afiri d'un punyalet i perquè a l'avent defensi si el cas arriba el fa tocar per les mans de la verge entre les medalles i els rosaris. En amistats los dos companys per causa de la coralí, l'òdio esclata entre ells amb una violència esfaralldora quan l'albert la sorprèn al bosc de batença contra les urpes de l'ús per bé, que l'escomesa bestial i traïdorament. L'albert la salvada, però no sense una lluit tensesa per la gelosia de la qual els dos rivals no surten esgalabrats i sense que l'hi vos retiri vomitant juraments de venjança i imprecacions terribles. No passa gaire temps que l'arribar l'albert del Molí de Velasque l'ho troba cremant, assassinat l'omuliner i desapareu de sa promesa robada pels travocaires dels que l'hi vos ha fet ja el capitar. L'esperbè s'ha sortit amb la seva. I des d'aquest punt, trenat ja al nus de l'acció comença el llarg calvari de l'infeliz enamorat i tot l'interès s'etanca en la persecució fadigosa, interminable i el que és pitjor sense cap fruit dels avorribles criminals. Los incidentes de la lluita son abundants l'estupada sovintegen la partida organitzada pels perseguidors treballen molt curatge però l'hi vos té el servei d'espies molt ben muntat i sap desfer tots els projectes. I passen setmanes i mesos i el malaventurat Albert que no ha pogut en tant temps veure ni el més mínim rastre de la seva cura li creient la javen sud i prostituïda en mans de son rival per desesperar-se i desertar de s'os companys i corra pels boscos que ha aclaparat i defallit en tal prostació moral i material que sus pensaments i sus actes són ja d'un degenerat o d'un boig. Al fi, després de sangnants episodis i de la desfeta general d'ostra bocaires en un parany en què han caigut però del que encara s'ha lliurat l'estut i temeràries per bé l'Albert recobra per un moment tot son valor i la possessió de si mateix per fer-se topar amb lo causant de ses desgràcies. És una agarrada de feres femulenques però que sols dur un instant. L'Ivoa ha mort, però el vencedor queda tant mal més i rebregat tant sense esmen i sentits que per alguns dies corra el perill de ser tant mort com l'altre. Al poder donar-se compte d'on és veu que aquí el vella dintre d'una casa i l'assisteix com una germana de la caritat no és altra que la seva estimada, la cura li, trista, malaltissa però encara vella. L'Albert se'n reneixa a sa passió forta i violenta però enbrotida pel rebaixament en què ha caigut i suposant-se promesa com una dona amb vilida i un rebrec de son rival aprofit un moment de descuit per abraonar-se de munt d'ella i n'útilment la noia els rebutja i prega i crida i el veur impossible a la defensa, ella la verge aferèstega que per son estimat ha perdut la casa, que a sufer que abtiveri i s'ha sabut defensar de tots els perseguidors treu-lo punyalet en què l'Albert lafirà a l'armita del coral i li clava prop del cor. La sang corrompuda per tant temps d'embrotiment el besar per la ferida deixa l'infel·lís Albert desfet de la farbla que el foscava i li dona temps per admirar en tota sa grandesa el sacrifici de s'estimada. La terrible punyalada li ha retornat la raó perduda. Tal bé a ser en substància l'argoment de la novel·la. Aqueix, com és natural, va complicat i arrelonit per nous components i accessoris sempre encertadament trobats. El que li dona major originalitat és la intervenció d'ostrebocaires amb tant afany perseguits per la protagonista i sus companys d'armes. L'autor, amb un tacte exquisit, fots més que en últim terme i sols de passada i per referència coneixem les esborronadores escenes de bordell i de carnatge que passen a dintre de s'os caos i els esgarrifosos torments de les víctimes que repugnen a la raó humana. Però quan és necessari que els vegem de prop, no us atenuen res i els presenta tal com són. Estem bé lluny dels temps romàntics. Nostres travocaires no tenen res que veure amb aquells fascinerosos idealitzats ni amb els malfactors convertits en héroes per les novel·les de Walter Scott i Woolworth, de Choque Ivan Lenop, de George Sani i de Dumar, para, interminable dinastia de lladres glorificats per son valor, carrenca dels bandolers de Schiller i de la poesia bironiana i que té prou antecedents en l'antic teatre castellà i en los cans populars de totes les nacions. Los bandolers de la punyalada són criminals de debò, molt arriscats, molt astuts, però gens sense ànima que troba tots sus plaers en l'opillatge i l'assassinat. Em veiré de té prou en posar-nos el debat en algunes de ses infàmies per a fer-nos endevinar tota la vaixesa de sus instints i de sus indignes actes. No menos trasses subserven el dibuix dels caràcters, si de vegades no més que apuntats, sempre s'ha hostingut sense desmareix un punt. Les preveies un rigorosa exemplada per versitat moral, brutal, egoista, la ciut i sanguinari, aquí solsament dona grandíssim relleu la fermesa de voluntat energica indomable. L'arbós, l'aixutmosso d'esquadra, bandadors d'acord i crudel inflexible amb los criminals, reflexiu, expert, imperturbable. L'avi, l'utrebucairem vellit en les malifetes, barreja estranya de debuixió i de maldat i que renega fins a mig de sa última confessió. L'espia vilot, l'ogullut, que fingeixin vacilitats per anar pescant el que es diu. L'orrotx, amb s'estupida mitja riala moriesca que no deixen ni el morir. L'omuliner, enrafel, en pep, tots, en una paraula, nos fan l'afecte de còpies exactes de certs coneguts en la vida real. La coralí, sobre tot, és una troballa felicíssima. Rialera, fastosa, nascuda per escampar la felicitat a son entorn, petitosa amb saporesa de colona salvatge i, després de la mort de son pare, misteriosament balada per la desaparició fins al ressortir tot a casten mig de tanta malvastat i sublimada per l'escena tràgica final, és una figura d'una superbe bellesa, digna de pròsper marimer. Per major semblant-se, fins la narració fàcil, clara, serena i vigorosa d'en Baireda, recorda sovint l'estil del gran mestre francès, a dir tota la veritat, sense sa immaculada natedat de marbre però també sense safredor. Prova del calor en què en Baireda sent sus personatges és la font de simpatia en què es de té a comptar la llarga història dels sofriments de l'Albert, excitant continuament la commiseració del lector per sus infortunis. Justament, aquella compasió benigna el fa ser minució en excés en l'admirable estudi del procés psicològic que el fa passar-se mala sort. I tinc per segur que si l'autor hagués viscut en alguna de les situacions que el porta són de falliment i en sus analisis de l'estat de son esperit és on hi hauria fet córrer alguna estisurada. Més lo cert és que el caràcter, encara que complexa, no decau mai. Veient-s'hi clar l'home de bona inclinació, malejat per l'atmosfera en què viu i de la que per si sol no té forces per sortir. Necessitant qui l'encamini, el dimoni de l'Ivo o l'Àngel Bo de la Coralí. A primera vista, en l'exposició de les misèries i sobren cavilacions i subtileses massa metafísiques en boca d'un escovater. Però s'ha de tenir en compte que encara que la novel·la té forma autobioràfica, no és sols l'Ober qui parla, sinó que aquest, segons figura el pròleg, entrega ses memòries a l'autor perquè les coordiners hi convertís en narració. Per fer-se ben bé càrrec de la justesa en què ha sigut tractat, el convenient repassar-lo pròleg després de la lectura del llibre. Però on se manifesta en sa major extensió, tot l'utalent d'en Baireda, és en les descripcions. Quins quadros més rics de color? Quina amplitud de paisatges? La plec de Sant Aniol vessa de fresco i de vida. La sentada de lletragots del Molí de la Frau és d'una realitat exactíssima. La descoberta per part de l'arbós del cadàver de Son Nabudet, ha estat una creuera de fusta, vestit de mosso de l'esquadra amb l'oberret de copa al cap i una pip entre les dents, és d'un patètic corprenador. I qui, si no un pintor de gran ale, podria reproduir-nos aquell bosc cremat, o en foll de dolor s'ha refugiat l'oberta en una nit de lluna i on cau tan extenuat i en tal estat de misèria que ni el llop l'ha volgut per ell. Aquests penyalases garrifosos o on s'estimen l'ostra bucaires tan allada de bruit i des d'un sacerdot lligat amb una corda baixa de la absolució un criminal que tot morint-lo reclama, aquella deliciosa obada de màig que sembla preludir l'odia desitjat de la venjança de l'obert. Finalment, acaba de fer estimable a l'obra l'abundància i la bellesa de llenguatge i d'estil. A part de la riquesa de locucions territorials hi ha tanta justesa i propietat en l'aplicació dels termes que de seguida es coneix les bones fonts en què ha begut l'autor. L'estil també és sempre animat i oportun, però quan l'ocaso demana arriba fins a l'extrem de l'oferèstec. Los insults dels trabucaires, les imprecacions de l'Ivo i l'Albert, són renecs espantosos, escopinades de fel, a ucs de llops aquiçats. En aquests xos diàlegs crujos i descarnats en los que si esbrava tot l'oberia replagat en tantes i tantes jornades de sang i de persecució i de desitjos de venjança, és on em veiré d'empaita bravament en barriscades embestides la més viva i cuenta manifestació de tals horrors. I la veritat és que triomfa i que son llenguatge és de lo més farreny i expressiu que pot llegir-se en català. A tanta força d'expressió i energia de frase no hi havia arribat entre nosaltres més que la ploma desformada i valenta, fibrador i flugajant d'en Víctor català. Aquests xos m'han semblat els mèrits més notables de la punyalada sense que això vulga dir que no n'hi tingui d'altres. Potser he fet mal de llargar-me tant el parlar d'ella, entregant-me una feina inútil, perquè de tota manera el que he de seguir de va llegir-la és quin farà son judici sense necessitat d'estranya auxili. Però ben puc demanar que se'n perdoni si el tenir-la al davant i el complim l'encàrrec i la declaració preliminar no m'he sabut estar de dir-hi per mon compte la forta impressió que m'ha deixat la darrera obra de Montplorat Amic que jo tinc per ben segur que s'ha de quedar com un dels llibres clàssics de la moderna literatura catalana. Josep, franquesa i comis.