 Bé, doncs procedim amb la jornada. Començarem amb un bon dia a tots i a tots. Moltes gràcies per acompanyar-nos avui. Com deia el Jaume especialment a les persones que veniu de lluny, que sempre és un esforç de viatjar entre setmana. Comencem, doncs, la jornada amb la ponència inaugural de la Yana Mecha Hoff-Geresi, que ve de Berlín, i després farem una petita pausa, que fer, i continuarem amb la Taula Internacional, amb representants d'Itàlia, de Cràcia i de Finlandia, i després ja farem una pausa més llarga, i a la tarda continuarem amb la taula d'entitats locals, els representants i les representants de la Comunitat Gitana a la ciutat de Barcelona. Bé, com deiem, quan vam començar a organitzar aquestes jornades amb les companyes i companys de Novak, de seguida vam pensar que havíem de convidar els col·legues alemanys que han dut a terme el memorial que teniu aquí a la pantalla, no tan sols per a les seves dimensions, que és un memorial de dimensions considerables, i per a la seva situació, que, com veieu, al darrere està a pocs metres del Bundestag, del Parlament Federal Alemany a Berlín, sinó també per a la seva simbologia, com a eina de reconeixement, i si voleu també de reparació, si és que això és possible amb un memorial de la Comunitat Gitana, precisament a la capital del que va ser en aquell moment el tercer reig que va ser responsable de l'eniquil·lació de aproximadamente mig milió de persones. La Yana Mecha Hovzeresi és segurament la persona més adient per explicar-nos com es va gestar aquest memorial i els problemes, els entrebancs i els èxits d'aquest memorial, que encara avui en dia es troba amb algun interrogan a sobre. La Yana és historiadora i investigadora a la Fundació Memorial dels Jueus Assassinats d'Europa, però ella és la responsable del Departament de Memòria del Cinti Roma, dels pobles gitanos. La Yana està interessada amb la situació actual dels drets humans i els drets civils de la població romaní a Alemanya i a tot Europa i treballa per donar veu i donar visibilitat a les polítiques de memòria pública a Alemanya destinades a reparar la memòria d'aquestes persones. Concretament està interessada amb la feina que es fa des de les institucions amb el sistema educatiu contra l'antigitanisme i la Yana el micro és teu i endavant la mateixa presentació. Moltes gràcies per haver vingut. No, és on. Ja, començaré ara la meva presentació i espero que veieu alguna cosa mentre... algunes imatges mentre jo vaig xerrar. Ladies and gentlemen, the all-pacitipants. Hola, bon dia a tothom. Jo també voldria donar-vos-a tots la benvinguda. Moltíssimes gràcies per aquestes demà. Les presentacions, un plaer i un honor ser aquí avui vosaltres. Quan vaig llegir el títol d'aquesta conferència i qui ens eren els organitzadors, el meu primer impuls, va ser sí i tant que avui aniré, perquè les memòries d'aquesta conferència organitzada sobre les memòries subalternes dels pobles i tenors d'Europa per Novakti, per a l'Observatori Europeu sobre les memòries... Bé, això semblava més que interessant per al context on jo treballar. Aquesta és una de les revelacions més clares que he tingut en els 12 anys que porto treballant amb la història dels pobles gitanos, perquè l'al nivell d'emerginació que tenen ells, les seves records i les seves experiències, continua avui pel que fa a la història de la persecució i del genocidi, i també pel que fa a la situació dels drets humans en les dècades posteriors i fins a l'actualitat. Jo continuo preguntant-me, un dia a l'altre, com és possible que aquesta minoria tan gran, que és la més gran de tot Europa, es vegi tan poc i se l'escolti tan poc i què es pot fer per recontrarrestar aquesta invisibilitat que pateixen els gitanos? La conferència d'avui és una resposta, així que us dono les gràcies sincerament, per la vostra invitació. Però abans d'entrar en detalls sobre aquest memorial, els pobles gitanos assassinats per als nazis, voldria parlar primer d'on se'n marca això. Jo treballo per una institució que es titula la Fundació per el Memorial dels Jueus Assassinats d'Europa. Això ja no funciona així, perquè es va crear el 1999 com una fundació independent de la República Federal d'Alamanya per la creació i portava funcionament d'aquest memorial sobre els Jueus Assassinats d'Europa, però s'han organitzat altres memorials sota el paraigües d'aquesta organització. Després del memorial, per l'Holocaus Tinaugurats, l'any 2005, i el memorial per als homosexuals que es va inaugurar el 2010, la memòria per als pobles gitanos, assassinats a Europa, va inaugurar-se el 2012 i són les víctimes d'assassinats i les eutenàries joves. Després va presentar el 2015, van ser els assassinats per al nacional socialisme, perquè eren persones d'efectes físics o mentals, suposadament, i que no complien amb l'ideal nazi de la humanitat. Un altre memorial probablement s'afegirà l'any que ve per commemorar els testimonis de joves assassinats. Tots aquests memorials es van construir com a monuments nationals, en memòria de les víctimes respectives i per proporcionar informació sobre aquests crims. El manteniment d'aquests monuments i la tasca de la nostra fundació es financien al 100% a partir de fons estatals. I arribats aquí em sembla importantíssim que jo abordi la meva postura com a persona blanca i privilegiada, la família de la qual no ha viscut aquestes discriminacions i que no ha experimentat mai el racisme. A mi em sembla important esmentar-ho, perquè significa que jo només puc parlar des d'una posició molt específica i privilegiada, i per molt reflectiva que pugui ser, per molta empatia, continuïs en una persona que no ha estat directament afectada i no podré parlar en nom dels pobles gitanus, sinó des d'una perspectiva solidària i d'observació i d'escolta. A ram d'aquesta consciència, jo també treballo sempre que puc en els meus projectes, de manera que permeti que els membres dels pobles gitanus puguin tenir un paper preponderant la conceptualització i la execució, perquè vull que la perspectiva inclògui els traumes transgeneracionals, fer-los visibles i perquè no vull contribuir a l'apropiació de la cultura d'aquests pobles. I voldria parlar ara dels termes que designen la comunitat que avui tractarem. No hi ha cap equivalent als pobles gitans que a Espanya no és tan problemàtica o els gitanos gypsis que encara es fa servir en el context anglès. Zigoin, el terme alemany, sempre va ser un terme estranger, estigmatitzant que servia per construir l'altre i que l'altre rebutjava. I la categorització de les persones com Zigoines per als nacionals socialistes amb les conseqüències ben conegudes que va tenir va significar que aquest terme en alemany ja no es pot utilitzar. Les persones de portades a Auschwitz, Birkenau, amb aquesta categoria portaven la Z, al costat del nombre de presonec que tenien. Per tant, jo sempre utilitzo el terme població Roma-Cinti. I si fa servir el terme històric, faré servir els Zigoina en alemany. Ja m'he explicat una mica el Marc en què es va presentar aquest memorial a la memòria de la població gitana europea i també he parlat una mica de quin és el meu context personal. Gràcies per la paciència, perquè abans de parlar del memorial voldria esmentar també la informació més important sobre el tema d'aquest memorial, cosa també necessària en el seu context. D'aquest memorial sobre el genocidi dels poblats gitanos europeus. Són quatre dades, ràpidament. Entre els molts milions de persones innocents assassinades per als nacionals socialistes i els seus còmplices entre el 1933 i el 1945, va haver-hi més de 500.000 persones del poble gitana o d'arreu d'Europa, homes, dones i nens. Van perdre la vida per una única raó, perquè eren qui eren, eren Roma o eren Cinti. Els nacionals socialistes van ofegar-los en les càmeres de gas dels camps d'extermini, els van executar en fusilaments massius i molts altres van morir a causa de la violència, del fred, de la fam, de l'esgotament o de la malaltia en guetos i en camps de treball furçosos o en les marxes de la mort en els últims dies de la guerra. Se'ls va... Se'n va abusar per fer experiments mèdics o per obligar-los a l'estalització. I això va anar abans, ha precedit per una estigmatització sistemàtica i per una criminalització i exclusió progressiva de tots els àmbits de la vida pública. La prohibició a lliure l'acció de residència, el confinament en campaments i Alemanya, el registre total de ciutadans categoritzats com a zigoina. Això va ser la base que va justificar les deportacions. Després de la guerra, pràcticament no hi havia coneixement públic sobre aquests crimes. El genocidi va ser reprimit deliberadament i va quedar absent del discurs públic. I durant dècades els pobles gitanos de Alemanya i en altres països europeus van fer campanya perquè es fes un reconeixement dels crimes violents dels quals van ser víctimes i van demanar polítiques de conscienciació. Aquest tipus de memorial està molt lligat a la iniciativa de la societat alemanya, sobretot dels alemanys no jueus. I hi havia moltes embeus per aconseguir tenir aquest memorial. I després d'un llarg procés amb diferents suptes i conflicts, es va decidir que aquest memorial del holocauz devia dedicar-se exclusivament a les víctimes joves. Es considerava que aquest assassinat dels joves europeus era incomparable a cap altre assassinat, a cap altre crim del passat. I, aleshores, la República Federal d'Alemanya va decidir també crear altres memorials per altres col·lectius, altres minories. A prop d'aquest primer memorial de l'holocaust. El fet que tinguem ara aquest memorial pels pobles gitanos és gràcies a les comunitats gitanes, perquè els gitanos havien de parlar per si mateixos i no tenien representants. I va ser al 92, quan van decidir crear aquest memorial, quan el govern va decidir crear aquest memorial pels pobles gitanos, però va ser un procés molt llarg. Va haver una iniciativa d'una lliga pels drets humans, que durant uns quants anys, des de mitjans dels 90, va decidir que era important crear un esdeveniment anual que feia referència a aquest tipus de memorial. I hi havia polítics del Partit verd i també representants de la societat civil. També joveus un grup de refugiats gitanos de sèrie i també un supervivent de Rosenberg. I des del 84 fins al 88 es va muntar aquest tipus de memorial amb aquest cartell i cada participant havia de portar una pedra del seu lloc d'origen per poder aconseguir aquest memorial. I es va intentar posar a fi aquesta iniciativa perquè aquest memorial es deia que no havia de ser tan gran, ni havia d'estar tan a prop del Parlament. Però es temia que al final seria massa visible al centre de la capital alemanya. La lliga dels drets humans va anar perdent força, però l'associació de la comunitat gitanà va començar a organitzar manifestacions endavant del Parlament i amb cartes signades pel molts dels supervivents d'aquests crims. Aquest va ser un procés molt llarg. Per una banda hi havia discussió sobre el nom d'aquest memorial i es feia referència, per exemple, al terme Tzigoina. Però volien que el títol fos memorial per les persones assassinades a Alemanya per formar part del grup Tzigoina. Veiem aquestes manifestacions, molts obstacles, i el públic va participar en aquest debat públic. El públic es va interessar per aquest debat perquè es conserva com un procés positiu i fins i tot com una part immaterial del memorial. I tot aquest procés no va tenir gaire suport de la societat. I sovint es consideraven com un problema intern de les comunitats gitanes. Les negociacions només es van dur a terme amb dues organitzacions de les minories gitanes, però no es van incloure les organitzacions migrants ni representants europeus de les comunitats gitanes. No va ser fins que es va inaugurar aquest memorial al 2012, que el govern alemany va reconèixer la seva responsabilitat envers les víctimes d'aquest genocidi. Van passar 20 anys des de la idea inicial i l'arrecció del memorial i molts dels supervivents no van poder viure aquest dia, però alguns deixin que hi van ser i un deix va ser el Heinher Florian, que apareix aquí, al centre de la fotografia. La seva mare i 12 dels seus germans van ser assassinats pel nacional socialisme. Només ell, un germà i el seu pare van sobreviure i la consellera Merkel li va donar les gràcies per la seva presència a l'esdeveniment, el Heinher Florian, que va dir que per fi la seva família tenia un lloc, una llar. Aquest memorial va ser dissenyat per l'artista israeli Dani Karavan, i és un concepte integrat dins de l'entorn, al voltant de la porta de Brandenburg. El 94, quan es va oferir el lloc pel memorial per part del govern alemany, Dani Karavan va ser escollit, com l'artista, va ser escollit per la comunitat i gitanes, per l'associació de les comunitats gitanes d'Alemanya, i no va haver-hi un concurs públic. La idea era poder tenir aquest memorial en el centre de la capital molt a prop de la porta de Brandenburg i molt a prop del Bundestag, el Parlament Alemany. El Karavan va crear el memorial aquí com una mena d'oasi de contemplació, un lloc pel silenci, la contemplació protegida del soroll de la capital gràcies a aquest bosc d'abraç centenaris. Anem a veure ara els diferents elements d'aquest memorial per veure com funciona i quin és el seu aspecte. Veiem aquí alguns dels plànols. En el disseny del Karavan es va crear aquesta base de granit triangular amb una flor, perquè segons el Karavan, aquest triangle fa referència a algunes de les marques dels campaments d'Extermini. I és important poder tenir sempre en aquest triangle unes flors fresques i ell volia afegir aquest element de vida amb les flors. I hi ha una persona que cada dia porta les flors al memorial. Després veiem aquesta base de 12 metres que té una superfície de ser negre. Amb una base triangular de granit segons l'idea de l'artista del Karavan, la impressió que havia de donar aquest llac és que era d'una profunditat infinita. L'idea és que hi hagués una flor i l'aigua podia protegir aquesta flor. I l'aigua és part d'aquest memorial. I gràcies a l'aigua veiem que es reflecteixen els arbres i l'edifici del Parlament i qualsevol que visiti aquest memorial forma part del memorial perquè la seva imatge també es reflecteix a l'aigua i forma part a les hores d'aquest memorial. Veiem que això dona la imatge també de les tombes oblidades de tots els ciutadans que van morir durant el nacional socialisme i van perdre tots els seus drets humans, com a esses. Cada cop que se'ls hi posava la Z. Després hi va haver un poema, el poema Auschwitz de Santino Speneli, que rodeja aquest llac i a una cantonada d'aquest memorial es poden llegir paraules en la llengua romanesca. A més, hi ha diferents pedres al voltant del llac que volen simbolitzar la destrucció amb 69 noms de llocs de destrucció, d'execucions i de genocidi dels paules hitanos. A una banda, a l'entrada, hi ha, a més, una paret translúcida de vidre on es mostra la cronologia del genocidi del nacional senyor l'isme dels paules hitanos d'Europa. La porta és de cert, de cert robellat. A més, a les parets de vidre tenim dues cites que representen diferents fites relatives als genocidis. La primera fa referència a una cita del Moxmit del 83, que diu que la comunitat dels paules hitanos van ser perseguits pels nazis, pels de la seva rassa. Aquest és un crim de genocidi, va dir el canseller. Dins de l'espai del monument, també hi ha música, una música de violí. És la Pesa Mare Manuschenka, que vol dir la nostra gent, el nostre poble, del Romeu france. Aquesta música sona constantment i el Romeu france va ser qui va tocar aquesta peça i es basa en la música tradicional dels paules hitanos. També es troba els jazz i els cinc moderts dels hitanos. Paul Lincofranc també va ser violinista i va ser deportat a Moxmit i assassinat. I després del seu arrest, es va avisar a la família i el seu violí va sobreviure l'audició de la família para Europa. I el seu net, el Romeu france, va arretar el seu violí i va utilitzar aquest violí per tocar aquesta peça del memorial. Podem veure aquesta imatge del Romeu france amb juntament a aquesta fotografia del seu familiar. I avui és membre del Parlament Europeu. El Romeu france és el primer membre hitano del Parlament Europeu. A més del memorial tenim unes exposicions complementàries. Des de l'inauració, l'octubre del 2012, aquest memorial ha atret a molts visitants nationals i internacionals, membres i no membres dels pobles hitanos. Hi ha molt interès per aquest memorial que contrasta amb la manca de coneixement pel que fa a la persecució que va patir aquest poble hitano, aquests pobles hitanos. I sense aquesta informació i sense una personalització, era impossible tenir una empatia per les víctimes. Les experiències dels primers anys del memorial han deixat clar que ha tingut un impacte fort com a lloc de memòria dissenyat pel Dani Carabanya amb la música del Romeu france, l'han convertit en un lloc sagrat i aquest memorial sovint és considerat com un lloc d'enterrament simbòlic. És una experiència... però que, com dic, mancava certa informació i per això s'inclòs alguna informació adicional en aquestes exposicions temporals. Perquè les persones afectades són visibles. Es limita a la perspectiva alemanya, però perquè la dimensió europea d'aquest genocidi encara no és prou visible. I és una història que va començar en 1945, però que no s'acaba aquí. Veiem aquest procés que volia recordar aquests pobles que van estar perseguits per tot Europa. I ara, amb aquestes exposicions complementàries, es vol donar aquesta informació adicional. Hi ha dos nivells de contingut per una banda i els panels foscos on es parla de la situació d'aquests pobles gitanos abans de la Segona Guerra Mundial, segons diferents temes. I al final de la Segona Guerra Mundial no va ser el final d'aquesta persecució. Veiem en un altre panel quina és la situació després de la guerra. I després hi ha un altre panel on es parla d'una manca de reconeixement i on es parla de la lluita pels drets civils dels pobles gitanos. Després hi ha un últim panel que fa referència al genocidi en els diferents punts d'Europa. Aquesta exposició no es centra únicament en la narrativa de les víctimes, perquè això no reflecteix la realitat plenament, perquè hi van haver molts actes de resistència davant de la persecució i els assassinats i la marginalització, el 16 de maig de cada any. Nosaltres celebrem el dia de la resistència dels pobles gitanos. I és aquest dia, per al 16 de maig del 44, a Auschwitz, les SS volien assassinats a tots els presoners, gitanos, però els presoners van ser avisats i van defensar-se amb tot el que tenia a mà, amb pedres, amb eines, per defensar-se contra les SS, però sense èxit. Parlem d'un esdeveniment molt simbòlic de la resistència dels pobles gitanos a Europa davant del genocidi. Van lluita amb valentia, sovint sense èxit, però menys ho van intentar. No acceptaven el que els passava, mostraven solidaritat, i si ningú els ajudava, ho feien sols. I tenim pobles, membres dels pobles gitanos, que escrivien cartes per defendre tots aquells que estaven als campaments d'extermini. I n'hi van haver que van aconseguir salvar molts membres dels pobles gitanos. I hi havia molts membres dels pobles gitanos lluitant contra l'exercit alemany. Però no només veiem aquests actes de resistència durant la guerra, sinó també després de la guerra i fins a l'època actual. Veiem aquesta resistència dels pobles gitanos per poder defensar els seus drets, i tota aquesta història s'explica en aquest memorial i en totes aquestes exposicions paraleles i complementàries. La resistència i l'empedorament tenen un paper essencial per aquesta exposició amb 9 biografies que apareixen aquests panells més clars que es troben al centre de l'exposició. Aquesta és l'exposició de nit que mostra aquests panells il·luminats. El que podem veure són aquests retrats humans que destaquen a la foscor de la nit. La dimensió europea d'aquest genocidi és de bé visible amb aquestes 9 biografies, d'homes, dones i nens amb 6 supervivents que venen d'Alemanya, França, Països Baixes, Rússia, Servia Polònia i la República Checa. La víctima més jove és l'Adam Jovary, l'últim supervivent d'una família de set. Després que els seus pares i germans van morir, els metges el van assassinar a una clínica de Viena amb només d'uns anys i mig, amb només un mes, ell i la seva família van ser enviats a un campament de concentració. Va passar la seva curta vida en aquest campament. Del supervivents, tenim només un que continua viu els onis i vajos dels països vajos, que va perdre tota la família als set anys i després va haver d'enfrontar-se als seus trames. I ara té 86 anys i continua explicant la història del genocidi de la seva gent. La Cili Schmidt, una gitanà alemanya que va lluitar fins... la seva mort, va morir tres dies abans d'inaurar-se l'exposició, va perdre quasi tota la seva família als vits, fins i tot la seva filla de quatre anys. Fins aquell moment, havien sobreviscut, doncs robant menjar i robant medicaments i amb un refer amorós, amb un dels funcionaris de la presó. I no va ser fins als 80 que va començar a explicar la seva experiència. Va dir que la seva motivació és que no sabia d'oblidar el que havia passat amb els pobles i tantos. I és important saber el que significa, continuant davant, quan has perdut tot el que t'estimes. També aquí hi ha una... una pel·lícula animada sobre les biografies i ho fa d'una manera artística. Es van fer aquestes filmacions en col·laboració amb artistes internacionals, il·lustradors, narradors, músics, etcètera, de les comunitats gitanes. I el guionista d'aquesta pel·lícula sobre adenivaries, un noi que hem esmentat, és Vicente Rodríguez Fernández. Potser algú el coneixi aquí. El director de les nou pel·lícules és Haiti Vecicci, que ve de la comunitat gitanà-cosovar. I això es mostra en diferents estacions de mitjans. I aquí veiem les estacions de mitjans, o unes mostran aquestes pel·lícules, aquests vídeos amb les biografies. Els he portat i m'agradaria mostrar un d'aquests vídeos perquè us pugueu fer una idea d'aquest plantejament, encara que siguin molt diferents pel seu estil artístic. I he pensat que els podria mostrar ara, però crec que millor que continuï amb la meva xerrada i els ensenyeu al final, abans de passar al debat. L'última taula sobre els memorials europeus i voldria donar-ne alguns exemples. El genocidi dels poblat gitanos europeus només es recorda en molt pocs dels llocs. On es van cometre aquests crims, la majoria dels altres, per exemple, tots els de la Antigua Unió Soviètica, no es coneixen. Només en els anys 60 els supervivents i els parents dels assassinats i altres ciutadans van començar a dirigir memorials i després de la transformació política del 89-90, un gran nombre de memorials es van dirigir a la manya unificada per recordar les deportacions i els camps de detenció locals. La majoria iniciats i construïts per organitzacions de poblat gitanos independents o per altres organitzacions socials com a activitat de commemoració. La majoria dels casos, els grups que hi havia al darrere d'aquests memorials, van topar amb una gran reticència. Els representants dels gitanos, dels països de l'antic, bloc de l'est, van aprofitar la oportunitat de la seva nova llibertat, un cop acabades les dictadures comunistes per on reles víctimes. I sovint van tenir el suport d'artistes i d'organitzacions de l'esclésia. A l'Europa Occidental la commemoració també està restringida a memorials individuals. Cert, s'ha avançat en la dimensió europea de la persecució i del genocidi dels pobles gitanos sota el nacional socialisme, però això encara exigeix més recerca i un perfil públic, una rellevància pública més elevada. I ara voldria explicar una mica més la memòria del genocidi d'aquests pobles gitanos en els diferents llocs d'Europa, en diferents èpoques. Són tot exemples de l'últim capítol de l'exposició sobre les memòries europees. Aquí veiem Txerni Xif, la Unió Soviètica en l'època. Avui seria Ucraïna, això és el 1959. Aquí veiem parents de diferents zones d'Ucraïna en un espai memorial, en un servei memorial on van disparar contra membres d'aquesta família al 1942. I això és un parc de recreació. A l'Unió Soviètica no va haver-hi cap referència específica als grups individuals victimitzats sota el règim d'ocupació nazi. Les memòries públiques només reconeixien els ciutadans que estimaven la pau. Els jueus i els gitanos es comamoraven només de manera privada no pública. Aquí veiem el cemeteri catòlic de Xorova, el maig del 1966. Aquí hi ha una tomba onhorària dedicada a 43 gitanos assassinats per gendarmes polonesos i per als nazis el 43. Aquest memorial, que s'ha construït al costat, va ser el primer de tota Polònia per recomanar els gitanos assassinats. I l'impuls va venir dels residents de la ciutat, sobretot la Cristina Aguil, supervivent de la massacra. Es va instal·lar una placa i amb els noms de les persones assassinades també, el 2014, va ser afegit posteriorment en aquest cementiri. I el 1982, un memorial dedicat al 176 gitanos assassinats, es va construir a prop d'Alexandrovsk, a prop de Smolens, a Rússia, els empleats del teatre romanès de la zona, va fer campanya a favor d'aquest monument. Però, en canvi, la placa es refereix als assassinats com a ciutadans pacífics, no com a poble gitanos. Els assassinats van ser a l'abrit del 42. Després d'anys de campanya dels germans Vincent Iros, que és rosa, es va crear aquest memorial a Auschwitz-Birkenau, al camp dels gitanos. I des del 85, el Consell dels Pobles Gitanos celebra un esdeveniment anual per celebrar els 4.600 gitanos que van morir aquí al 44. I això ha tingut una rellevància internacional per despertar la consciència sobre aquest genocidi. El 2015 també es va designar un dia per la memòria de l'assassinat dels gitanos. El Museum Plane de Amsterdam, el 1978, el 24 de novembre, aquí s'inaugura un memorial per als pobles gitanos perseguits i assassinats durant la Segona Guerra Mundial. Va ser el primer memorial d'aquest tipus europeo-occidental. I es va instal·lar a iniciativa de Cococo Hospital, o Supervivent, el veiem aquí a l'esquerra. Encara que sigui petitó. Va ser representant de la Fundació Rom, de rom, romaní, dels països baixos. I aquí ho veiem a Berlín, al barri de Marzán. Després d'una iniciativa de l'Associació Regional del Brandenburg i dels pobles gitanos, el 2011 es va organitzar una exposició al lloc on havia estat el centre d'atenció de Marzán. Aquí va haver-hi 1.200 membres del poble gitanos que van estar detinguts aquí, entre el 36 i el 45, i des del 1990 els esdeveniments commemoratius s'han celebrat aquí cada mes de juny. Aquí veiem un altre lloc que es diu Kalinifka, a Ucraïna, és una imatge de l'octubre del 2019. Aquí hi ha un memorial que es va inaugurar com a part d'un projecte que es titula la protecció de les memòries, del memorial sobre els jueus assassinats per al nacional socialisme. Aquí, 32 gitanos van ser assassinats i després se'ls va calar foc. I una creu de fusta que es va instal·lar després de la guerra es va desintegrar i aquí havia quedat molt abandonat. No hi havia res que recordés aquests crimes fins que no es venia a inaugurar aquest memorial. I aquest és Leti. Això és Leti, a la República Checa, una imatge del maig del 2016. El Josep Miquer, activista per al dret civil, s'està en el camp de concentració, Leti. Més de 1.300 ciutadans del poble gitanou van estar aquí ingressats. I des del 71 aquí s'hi va posar una granja de porcs. Durant molts anys, el Miquer i altres companys han demanat un espai de commemoració en aquest espai. Cada vegada reben més suport de la societat civil Checa i Europea. I es va col·locar una làpida memorial al 96, però el govern Chec no va comprar aquesta parcel·la fins al 2018. Un memorial creat per al museu de la cultura romanida Bernó assinaugurarà el 2024, l'any 20. I aquí, com el meu penúltim punt, podria parlar sobre el memorial dels poble gitanos assassinats des de la perspectiva política. Quan aquest memorial es va inaugurar el 2012, les expectatives eren diferents. Quan parlo d'expectatives que va despertar la construcció d'aquest monument, jo voldria recordar primer una frase molt important de la cancel·lera Angela Merkel pronunciada durant la inauguració d'aquest moviment, va dir el Cinti i el Roma, encara han de lluitar avui en dia per als seus drets. I per això és una tasca d'Europa i de la Manja donar-los suports allà on sigui i dins de les fronteres que sigui que visquin. Aquesta declaració de la cancel·lera Merkel va confirmar i va legitimar les expectatives que un memorial com aquest aniria més enllà del mateix memorial. Una expectativa que això despertaria una més gran consciència a favor del respecte dels drets dels poble gitanos alemany i perquè se'ls donés un tractament igualtat. Una expectativa que el compromís amb la responsabilitat no podia ser-ho tot. Però un cop més davant d'aquestes expectatives, el que va passar el maig del 2016 en aquest memorial per als assassinats gitanos de Roma va ser que a lloc on els alemans simbolitzaven el seu reconeixement per a aquest genocidi al costat del Reichstag, el 22 de maig del 2016, molt a prop del dia internacional de la resistència romaní, un grup de 50 gitanos esperaven aconseguir estatus de residència allà. I ho van fer ocupant aquest memorial. Venien de països dels balcans orientals i estaven amenaçats d'aportació cap a els països d'origen, que se suposava que eren segurs. Entre els ocupants d'aquest moviment hi havia adults que portaven molt de temps vivint allà i nens que ja havien nascut a Alemanya. Van començar negociacions, van durar diverses hores entre els polítics i els representants del Consell Central dels pobles gitanos alemanys i la Fundació del Memorial i els porten veus dels manifestants. A aconseguir l'objectiu era una cosa que no podien aspirar, però tampoc no estaven disposats a marxar d'aquest lloc. I es considerava que aquest lloc de memòria dels assassinats no s'havia d'instrumentalitzar fins a polítics, però no es podia trobar una solució de transacció. I al final la policia va desallotjar aquell monument cap a mitjanit. Jo hi era i va ser una de les hores més difícils de la meva vida, francament. Jo també voldria aprofitar aquesta oportunitat per informar els participants que aquest memorial als pobles gitanos de Berlín està amenaçada actualment, perquè l'empresa del metro està fent pressió al Senat perquè s'aprovi una nova línia de metro que passaria just per sota d'aquest monument. Aquí veiem els planuls i aquests arbres que tenen més de 75 anys haurien de talar-se. I això implicaria la pèrdua de la tranquil·litat i del caràcter que té aquest monument que està entre el Parlament i la Porta de Brandenburg. Per la minoria de pobles gitanos, aquest memorial és un lloc molt delicat, és un lloc de record per les víctimes i per el seu patiment i les seves pèrdues. És com una tomba simbòlica. I, en canvi, els interessos del metro de Berlín, que és el succesor del ferrocarril, que va transportar a totes aquestes persones els camps d'extermini, si prevalen els drets del ferrocarril, això alteraria els drets de la memòria del poble gitano, d'arreu d'Europa. Aquí veiem les cartes de les víctimes, dels supervivents i dels seus descendents, perquè això ataca el compromís de la societat alemanya en la memòria d'aquests crims del passat. No correspon a les minories afectades al buscar solucions alternatives, sinó que hi ha l'obligació moral i política de tots els alemanys de defensar la integritat d'aquest monument al Senat de Berlín. Per tant, no hauria d'avançar fins que no es trobi un camí que deixi intacte el monument sencer, també els seus apres. Zoni Weist, que ja us he presentat, va dir al meu pare, i la meva mare, les meves germanes i el meu germà petit, van a ser assassinats en els camps d'exterminis nazis i no tenen cap tomba on anar. No tinc com portar-los flors. Un lloc on pugui estar tranquil·la i estar amb ells en el meu pensament és aquí, i si es perdés seria una greu pèrdua. Jo considero que aquest memorial és com la tomba de la meva família. Per tant, faig una crida als que estan planificant la ruta dels nous ferrocarrils del metro, que tinguin en compte els desitjos de la comunitat gitana, l'única solució és una ruta alternativa, perquè aquest memorial no quedi d'anyat i no es perdi aquesta pau, que no toqui ningú aquest memorial perquè els nostres morts puguin trobar el descans etern. I per últim, voldria fer un... un... adreçar-me al futur. Actualment a la manja hi ha molts... molts debats sobre el canvi en la cultura de la memòria. Moltes vegades tot això que va ple de autoreferències i simbolisme i alguns de les crítiques diuen que la cultura actual de la memòria no ens ofereix prou espai per al dol, ni per la ira dels afectats i que ignora els perpetradors. Hi ha una xarxa d'artistes, periodistes i acadèmics de Berlín, procedents de diferents comunitats, que ha donat impuls demanant un canvi radical en la cultura de les memòries. Fa uns tres anys que existeix aquesta xarxa, la coalició, per al discurs públic plural, el CPPD. Jo estic associada i segueixo amb interès la seva tasca. Moltes vegades m'inspiren molt i voldria presentar-vos un dels projectes del CPPD, que és un laboratori dinàmic sobre les memòries de les comunitats i tantes. Es va presentar aquest laboratori, un projecte pilot i una exposició temporal que analitza diferents dimensions de la cultura de les memòries plural. Després d'aquest laboratori obert, que és un laboratori de memòria dinàmic, s'ha anat creant el contingut i s'ha anat explorant, reaccionant a les dinàmiques de les cultures del record com a intervenció especial. Aquest projecte funciona en funció dels projectes i és ampliable, igual que la memòria. Genera un espai on es poden comunicar i es poden reconèixer les històries individuals i els debaniments històrics que, sovint, reben poca atenció en el discurs polític sobre la memòria. Aquest laboratori es va inaugurar en l'agost del 23 a Berlín amb el tema dels memòries i records de la comunitat gitànica. Gitana. El director de les biografies animades també han fet crides a les comunitats gitanes per fer els seus records més visibles en el context de l'exposició. Com a dipositaris d'aquesta memòria, es va convidar els visitants a que exploressin la seva pròpia memòria, que expliquessin històries i les situessin dins el marc d'una societat plural. Senyores i senyors, amb això acaba la meva xerrada. Cal mirar cap al futur, junta amb la direcció d'aquesta cultura de la memòria que adoptarem per els propers anys. Esperem que aquesta direcció sigui plural i sincera. Recordar la persecució del genocidi no pot ser una cosa còmode hem de treballar plegats per construir una cultura de memòria per al futur. Gràcies a tothom per la seva paciència, per la seva atenció i voldria mostrar ara, no sé, tenim temps? Un d'aquests vídeos és d'un vídeo de 6 minuts i és una pel·lícula sobre Lídia Krilovaya, de la seva supervivencia. Ella va estar a Aleksandorovs, que abans n'he ensenyat una foto, i voldria avisar que aquesta pel·lícula explica la història de com aquesta noia jove va sobreviure perquè va protestar contra la seva pròpia execució davant d'un pelotó de fosallament. És una pel·lícula abstracta, però és molt colpidora. Vaig néixer a Smolens, el lloc on s'anomenen els llocs d'or. Aquest és Aleksandorovka. És 1941. M'aigües són d'estat, amb l'esquena soia, i no puc sentir les bruixes. No sé com van a venir, i com a demà. N'hi haurà en aquest lloc que hi haurà l'aigua blu. Hi ha russians de la Colcors, just Romà. Smolens, Romà. Truquino, Romà. Almost 200 Romà. And eight men with guns. Soldiers wearing skulls. Bare-toothed dogs on chains. The russians left at home. The Romà digging pits. Einsatzkommandos in black. Gunshots. Yes, everything is clear to me again. I tell the soldier my father is russian. And he lifts my down a little with his rifle. He says I have good skin, pouts his lips at me. I say yes, yes, I have papers, good papers, good slavic skin, please. And so he sent me back to find them, schnell, schnell. Letters, birthday cards, my nephew's scribbles, I cannot think clearly, I cannot find them. I run upstairs and find Maria, my sister, cradling her boy, alive. All of us crying quietly together, crying so quietly. I remember how small my voice felt inside my throat. And I said, you must run, now. Downstairs the door hammers were. There were more gunshots. And only our eyes speak, a language of escape, insistent. Please, oh, earth is marbled with blood. The soldiers are gone, and the people are gone. The tops of the two pits are harrowed with broken earth. Clothes they strip us of, charring beside. This place holds truths as hard as grandmothers fell to their knees. And mothers held their stomachs, their children, each other. This is a retelling. The lake beside reflects the still sky in witness. Yesterday's screams and this silence. Equally loud. In the morning, the curtains of certain houses opened with relief under the bare fields. Our neighbors once found this coal cores together. For Stalin's constitution we fed our cattle and worked the grain, shoulder to shoulder. We wheeled our barrels, waved at one another as we passed. Our children played skip rope. By night we drank and danced. But this was yesterday. This was before. In the streets that morning, certain doors stood wide open. These were the doors to the houses of the Roma. Some of them glimit with blood. Yes, it was the curtains of the Russian houses that opened that morning onto the bare fields. And in the half light, the green houses ghostly glass creaked. The hurt had not settled, far too fearful of sleeping. But it was the Roma who were murdered. It wasn't the Russians or their children who were thrown alive into the pits under the twisted bloody bodies. Oh, in a heartbeat these false friends told the German officers, they at the gypsies, take them, not us. Many nights I have wondered, how could they return to their beds, knowing? Listening to the gunshots blast away, life by life. And how could they look their neighbours in the eyes, their neighbours, workmates, friends and lovers? How could they look them in the eyes, the Roma who came slowly from the woods, shivering, stunned, alive? I, too, survived. My sister Maria and her boy escaped and lived. 176 Roma were murdered in Aleksandarovka that day. Men, women, children, babies, born and unborn. What they saw that day, what I saw, these are hard truths. This is my truth. Listen how the wind rushes through the trees. Moltes gràcies, Jana, per la teva presentació. Per aquest recorregut de tot el procés de creació del memorial federal a Berlín. I pels problemes, també, que encareu en el futur i que se'ns dubta extrem atentes i atents des de la nostra feina, no? Que el reconeixi com un memorial com el de Berlín d'aquestes dimensions i impressionant és una inspiració per obrir també una miqueta les polítiques de memòria o les accions de memòria a l'acadèmia i a la política, aquesta pluralitat que defencem des de fa temps i en concret des de l'observatori europeu de memòries. Recordo quan vam visitar per primera vegada el memorial poc després de fer un any o dos que estava inaugurat. Home, impressiona. I desencadena una miqueta aquesta xispa, aquesta gospira de reforça, la idea de destinar els esforços a donar veu a la pluralitat de memòries que sempre defencem i respectem. Bé, moltes gràcies altra vegada, Jana. I obrim la paraula al públic. Si algú té alguna pregunta per la Jana, doncs endavant. Tenim el micròfon a punt. Qui ara, si es plau, sí. Hola, sóc la Quiera Nanchoni d'Itàlia. No, no sóc membre dels pobles ciutadans, però sí que els he estudiat amb molta passió i molta emoció. I voldria afegir alguna cosa sobre aquests llocs dels memorials a Itàlia. Jo he treballat amb l'espinal i a l'octubre de 2018 vam inaugurar el primer memorial a l'Antano. És una petita població que es troba entre Pescara i Quieti, que està al centre d'Itàlia. I aquest monument va ser el primer que es va construir a Itàlia. I la inscripció és la mateixa que la del monument de Berlín amb aquest poema de Santino. I s'ha construït amb la pedra de Mallala. És una mallala especial. Vull dir, és una pedra especial. I és una muntanya que es troba prop d'un campament de concentració. I després, de l'alliberament al setembre del 43, van haver membres dels pobles ciutadans que van escapar per la muntanya i van decidir formar part dels partissals en contra del nazisme. I aquesta pedra de Mallala, aquest monument fet amb la pedra de Mallala, representa una persona gitana que escapa, que fosgeix, i hi ha el mateix material que hi havia als campaments de concentració. I el 2 d'agost hi ha una celebració davant d'aquest monument. I segons, un projecte europeu que se n'anomena MAMORS i que va començar el 2012 i que es va renovar aquest any. Alguns membres de la comunitat universitaria i activistes van incloure el nord d'Itàlia. Unes pedres que també venien d'un altre campament que estava dedicat només al poble gitano. I sabem on es trobava aquest lloc, però no hi ha cap tipus de monument, hi ha només un cartell i després a Tòsicia, Monyani, al centre d'Itàlia, després als Abruzzo i després a Molitsa. A Tòsicia hi havia un campament de concentració pels gitanos, i en Llano també hi havia un altre campament de concentració, només pels pobles gitanos. I a més, a un monasteri gestionat per l'església. I es va descobrir el 2018, perquè un professor d'institut va demanar als alumnes que parlessin amb els seus avis, amb les seves avis, per reconstruir la història del seu petit poble. I es van adonar en aquest projecte que en el lloc on ara hi ha un cas, un centre cívic, doncs abans hi havia un monasteri i durant l'època facista hi havia un camp de concentració. I al març del 2018 es va posar una placa en aquest edifici i l'any passat, el dia de commemoració, que és el 27 de gener, i això m'agradaria parlar també després, doncs vam col·locar la primera pedra i vam anar... Això va ser a Trieste, al nord, és d'Itàlia, i és un lloc especial, perquè és un lloc on a la plaça major es va posar la primera placa commemorativa dels pobles gitanos, que van ser de portats i entre ells hi havia un violinista que va ser de portats a un campament de concentració. Només tenia 17 anys i la família va ser exterminada. Ell va sobreviure dos anys després de sortir del campament de concentració i després va tornar a Trieste i tocava el violí a la plaça major, però estava molt malalt i només va sobreviure dos anys. La malaltia era per les malals condicions que va haver de patir al camp de concentració. I en aquesta placa es diu que... ell va ser arrastat, però era gitano i no tenia cap llarg, va intentar fugir, es va escriure en aquesta placa que ell tocava el violí, perquè era un lloc allà on ell tocava el violí. Moltíssimes gràcies pels comentaris. Hi ha més preguntes a comentaris del públic? Jo sí que en tinc una pregunta. És sobre aquestes exposicions complementàries del monument. Perquè hi ha 9 biografies que ens mostren. Hi ha algun pla de canviar aquestes biografies perquè s'ha fet molta recerca sobre aquestes vides. És una pregunta interessant. En aquests moments no volem... o no tenim planificat canviar aquestes biografies, perquè es tracta d'un nombre molt equilibrat del nombre de persones que van morir, de les que van sobreviure. Es parla de famílies senceres que van morir i tenim una representació d'ones, de dones, i de nens i nenes. I, realment, no tenim moltes biografies europees. Ens agradaria poder tenir una bona col·lecció de biografies per poder anar-les canviant. És una bona idea, però en aquests moments no hi ha cap pla. No? Doncs esteu convidats i convidades a fer un cafè aquí tots junts, i tornem a veure'ns a les 12 en punt, puntuals, sisplau, per continuar amb la jornada.