 Det, jeg skal fortælle om, er en solin. Hvordan laver en solin? Det er helt kortesvar. Det er, det laver vi selv. Hvis vi har sukker syge eller diabetes, så er der en fabrik, der gør det. Vi kan også godt komme med et lidt mere kompliseret svar. Vi laver selv en solin, og hvis vi kender din mekanismer, der skal til, så kan vi faktisk finde ud af, at det er et rigtig tæt regulerede mekanisme, der anvendes, når vi skal lave noget i en solin. Og også, når vi kender de her mekanismer, så kan vi hjælpe de personer, der har diabetes, så vi kan gå ind og regulere på de mekanismer, der måske har brug for hjælp. Og det er faktisk det, jeg vil snakke om nu. Jeg vil snakke om diabetes. Jeg vil snakke om, hvordan vi laver en solin. Jeg vil snakke om dilemmeler, vi kan bruge til at hjælpe de personer, der har diabetes. Og jeg vil snakke en lille smule om det forskning, der foregår. I et håb om, at vi måske kan hjælpe folk med diabetes. Det er sådan, at i Danmark, der har vi 290.000 personer, som lider diabetes. Det er faktisk 5% af Danmarks befolkning, der har diabetes. Eller sagt på en anden måde. Så i hver skoleklasse, så sidder der, hvis der er 20 elever i sådan en klasse, så sidder der mindst en i hver klasse, som vil udvikle diabetes på tidspunkt i sit liv. Så det er en ret udbræget sygdom. Og jeg tror det også, at de fleste af os kender, en eller to personer, som lider den her sygdom her. Det er sådan, at man kan dele den op i to typer. Typet 1, og typet 2 diabetes. Typet 1 diabetes. Den bliver optaget ofte, så bliver den optaget i enden barndomne eller i den tidlige ungdom. Og det gør den. Fordi det er så tydeligt, at folk har typet 1 diabetes. Fordi laver ingen insulin. Deres immunforsvar går simpelthen ind og dreber de helt specifikke celler, som laver insulin. Sådan så folk med typet 1 diabetes, de slet ikke har noget insulin selv. Og i Danmark har vi altså 30.000 personer, som lider typet 1 diabetes. Typet 2 diabetes, det er lidt noget andet, fordi der laver man faktisk stadig selv noget insulin. Måske laver man ikke nok insulin, eller også er det sådan, at det insulin man laver, det er simpelthen ikke bliver registreret ude ved modtagercellerne. Og så kan man få typet 2 diabetes. Og i Danmark, der har vi 260 personer, som lider typet 2 diabetes. Og man anslår faktisk, at der er 245.000 dansker, som går rundt og har typet 2 diabetes, de som han bare har ikke fået diagnosen i nu. Og yder mere, så er buddet, at der er 750.000 dansker, som har forstadter til typet 2 diabetes. Altså, at de måske er lidt insulinresistente, at modtagercellerne ikke helt kan mærke, at der er insulin til stede, så de ikke helt opfører sig som de skal. Og at de her 750.000 personer, der rener man med, at mellem 30 og 40% af de personer, de vil få typet 2 diabetes inden for de næste 4 år. Så det er altså bare en sygdom, der er voldsomt vækst. Og inden for de sidste 10 år, der er der sket en fordoppling af antallet af akkendte diabetespersoner eller diabetes i Danmark. Og hvad vil det sige egentlig at have diabetes? Hvornår er det, man har det? Jamen det har man, når det er, at ens blodsockerniveau, det er simpelthen for højt. Og det kan være, at forskellige årsager, det kan det være, fordi man ikke laver insulin som typet diabetes. Eller man ikke laver insulin nok, eller man ikke registrerer, at man har lavet insulin. Det der er vores ens blodsockerniveau, det så bliver for højt, fordi insulin hjælper blodsockert med at komme ind i de celler, der skal bruge sukker som energi. Og det vil jeg komme lidt ind på. Først vil jeg lige fortælle lidt om de årsager, der er til, hvorfor man udvikler diabetes. Det er faktisk et rigtig godt spørgsmål, jeg er sikker på, der er rigtig mange diabeteser, der også går og spekulerer på, hvorfor jeg lige fik den her sygdom. Og det er altså også noget, som forskerne de tumler med. Hvorfor er det, der er nogen, der får diabetes? Og der er masser af hypoteser. I forhold til typet 1 diabetes, der går der nogle hypoteser på, at man eventuelt er blevet udsat for en virusinfektion, eller man har haft vitamin D-mangel på et tidspunkt, sammen med, at man har bare en uheldig kombination af nogle gener. Så er man altså i risiko rupe for at få typet 1 diabetes. I forhold til typet 2 diabetes, der er der også rigtig mange hypoteser, der går på. Ja, med den her livsstil, som vi har her i vesten, med lidt for meget god mad, og lidt for lidt motion, og lidt for meget overvægt, det er sammenholdt med, at vi måske også har en forkert sammensætning af gener. Jamen det gør altså også, at nogle af os, der er i risiko rupe for at udvikle typet 2 diabetes. Så man kan sige, nogen af tingene kan vi selv påvirke. Vi kan godt selv bestemme, hvor meget vi fødde vi ind, så har vi godt selv bestemt, hvor meget motion vi laver. Men det med generne, dem har vi altså fået fra vores brælder, så det kan vi ikke gøre noget ved. Men det er jo sådan, at man kan sige, at det, der er helt vigtige her i forhold til diabetes, det er det, der er med, at der er noget gammel med den der insulin. Så nu vil jeg snakke om, hvordan vi enlig laver insulin. Insulin bliver lavet i nogle helt specifikke celler, dem der hedder beta celler, og det deres funktion her i livet, det er at lave insulin til os. Og beta celler, de er placeret nede i busbytkirten, det som vi kalder for pankræs, og den ligger her i maven. Og pankræs består af to forskellige slags vav. Vi har exocrin-vav, og vi har endocrin-vav. Og det exocrin-vav, det laver de en symer, som vi bruger, når vi skal nedbryde den mad, vi har spist. Og det endocrin-vav, som er det interessante i forhold til insulin, det laver de hormoner, vi skal bruge, når vi skal have energi ud af vores føde. Og det endocrin-vav er faktisk kun 2% af det samlede vav her i pankræs. Og det ligger som sådan nogle klatter i pankræs. Og de der klatter, de hedder faktisk øer, de hedder langehandske øer, og de er opkald efter ham, der opdagede dem i 1869. Så de ligger her vores langehandske øer, og det er en samling af forskellige celletyper, men langt den største del af cellerne, det er beta celler. Det er faktisk 50-60% af cellerne i øerne, som er beta celler. Så beta cellerne de ligger her, de laver insulin, det bliver afgivet ud til blodbanen, så bliver det transporteret ned til de celler, som har brug for insulin. Og det de har brug for, som insulin hjælper med, det er, at cellerne de kan optage lykoose, som er sukker. Så i det her tilfælde, så kommer de ned til nogle muskelceller, og så hjælper insulin muskelcellerne med at få noget sukker ind i musken, så musken har noget energi. Og det er faktisk også det, der sker, hvis man så er insulinresistent, altså man ikke mærker, at man har insulin, så går der noget galt hernede, så muskelcellen kan simpelthen ikke fornemme, at der er noget insulin, og så kan ikke optage noget sukker, blodsukker. Så hvis vi lige går tilbage, så det er det, der foregår, så går vi lige tilbage til vores langehandske øer, fordi så har han nemlig sat et billede med her af, hvordan det ser ud. Her har vi taget pankræs ud af en mus, og vi har puttet det ind under mikroskopet, og det man kan se her, det er det eksokrine væv, men herinde har vi sådan en fin klat, som er det indokrine væv. Det er vores ø den her, og så man kan se her over, hvor det måske er lidt tydeligt, så er det helt tydeligt, vi har masser af celler, der ligger her, og der er altså 40 procent af dem, som er beta-celler, dem, der laver insulin. Og det er faktisk sådan, at i mennesker, der regler man med, at vi har en million af de her øer her, og de vejer cirka 1,5 gram, og hvis vi siger, at 40 procent er 1,5 gram, det er beta-cellerne. Så har vi vores helt egen lille insulinfabrik, og den vejer kun 1,2 gram. Til hele kroppen, det laver insulin til os hver dag resten af livet. Nu kan vi så snakke om insulin, og det ligger inde i beta-cellen. Det er ikke bare sådan, at det lige er proppet ind. Det skal ligge på en helt bestemt måde inde i beta-cellen, og det er faktisk sådan, at man packer 6 insulinmulkyler til 2 sinkjoner. Så det viser sig faktisk, at sink er rigtig, rigtig vigtig i forhold til at få pakket insulin rigtig. Og hvis ikke det bliver pakket rigtig, så kan man ikke lære det rigtig inde i cellen, og hvis ikke man kan lære det rigtig inde i cellen, så kommer det ikke ud. Så det viser sig faktisk også, at personer som mangler sink, de har et dårlig insulinresponse, og man kan nogle gange hjælpe dem ved at give dem et sinktilskud, og derved forbedre deres insulinresponse. Så det er sådan nogle små detaljer, som man ikke lige går og tænker på i dagligdagen, som faktisk har betydning for, om man har en normal insulinresponse. Så har jeg taget det her billede med, og det er simpelthen det billede af en beta-cell, det er den, der laver insulinet for os. Og man kan se insulinen der ligger herover, faktisk i sådan to klatter, og det skal nok komme ind på, hvad det er for nogle to klatter, der ligger derover. Det, der sker med vores beta-cell, det er, at efter, at vi har haft et måltid, så bliver sukkeret udskilt, det glycosen, den bliver transporteret via blodbanen ned til vores beta-cell. Her sidder der på overfladen af beta-cellen, der sidder der en sukkertransporter, en glycosetransporter. Så den transporterer glycosen ind i cellen, her bliver den omdannet til noget energi i form af ATP. Den her stigning i energi ind i cellen gør, at cellen registrerer det, og vi lukker faktisk en kanal heroppe på cellmembran. Det er en kanal som normalt transporterer kalliumjoner ud af cellen, men i og med, at vi har fået ændret i energiforholdet ind i cellen, så lukker den her kanal. Og det gør så, at beta-cellen så lige som bliver forstyrret i sin vile tilstand. Vi kalder det, at den bliver depolyseret, og det har betydning for en anden kanal. Vores calciumkanal herover, normalt så er den lukket, men når det er, at cellen depolyserer, så åbner calciumkanalen derover, så sputterer masser af calciumjoner ind i cellen, så vi har en stigning i konstruktionen af calcium, og det påvirker vores insulin. Så vores insulin, som ligger ind, pakket ind i de her små vesikler, vi kalder dem for granula, de bliver simpelthen, de får besked på, at nu kan I godt komme ud, der er kommet noget mad til os, ud af cellen bliver de afgivet, og så kan vi få reguleret vores blød sukker. Så har jeg taget et andet system, eller jeg viser et andet system her på min figur også, og det gør jeg sådan af to grunden, både fordi jeg synes, at det er smad og smart, men også fordi, at det faktisk har betydning for nogle af de lagmedler, vi anvender. Og det er den, der hedder GLP1, det er et hormon, som bliver lavet op i tarmen, og det gør den som en respons på, at vi har indtaget noget føde. Så når vi spiser, så er der nogle helt specielle celler i vores tarm, som laver GLP1. Og GLP1 bliver så transporteret via blødbanen og ned til vores beta-celler. Og der rammer den simpelthen det her, det er en receptor, som bare sidder herude i cellemembran, og registrerer, er der noget GLP1 eller er der ikke, og det er der så. Og så går den ned og sender et signal hernede til vores insulin granola, om at de skal ud. Det, der er det smarte ved GLP1, det er, at den virker kun, når det er sådan, at vi har øget sukkerniveau i blodet. Så hvis der er øget sukkerniveau, så får vi en forstærkning af insulinresponset, hvis der så også er GLP til stedet. Og det kan man faktisk efter prøve sådan i virkeligheden. Det er sådan, at hvis man, der er forskel på det insulinrespons man får, hvis man drækker sukkervand, kontra hvis man får det bare direkte sprøj den i blodorden. Hvis man drækker sukkervand, så kommer sukkervand ned igennem tarmen, og det vil sige, at der bliver lavet noget GLP1, så vi får et kraftigt insulinrespons. Modsat, hvis vi bare får sukkervand ind i blodordene, så kommer det udenom tarmen, og derfor vigtes den samme kraftige respons på sukkervandet i forhold til vores insulinrespons. Så det er lidt smart, som kroppen er indrettet. Som I så på figuren før, så havde vi insulin, sådan i to klatter. En der lå ind i selvn, og en der lå helt ud ved selvemembranen. Og man kan også godt se det respons, vi får på et måltid. Det kommer nemlig også i sådan to fase. Så en live med bare et efter måltid, så har vi sådan en første fase, hurtig første fase. Og så har vi en anden fase af insulinavgivelse, og den bliver simpelthen ved med at lave insulin og blive afgivet, så længe vi har forhåret blodsukkerniveau. Typpe to diabeteser har så bare ikke den her første fase. De går direkte over og kun har anden fase. Og type 1 diabeteser laver ikke insulin, så de er nødt til at få noget insulin efter et måltid, for de kan få optaget det sukker, som de har fået i blodet. Man kan også kigge på type 2 diabeteser på en anden måde. Her er det sådan lidt en anden tidshøj, sådan den foregående slag jeg havde. Fordi hvis vi nu følger de her personer som er prediabetiker, som jeg snakket om hele starten, de der er 750.000 personer, det de går rundt og oplever, det er at de måske lidt insulinresistente deres modtageriseller, de kan ikke helt fornemme, at der er insulin nok. Og det er de et stykke tid, og det som beta-cellerne, de gør for at kompensere, så laver de bare endnu mere insulin. Og det kan man så se, at hvis man måler niveauet af insulin i deres blod, så vil det bare stige og stige og stige, så for at kompensere for at modtage cellerne ikke rigtig reagerer. Og det går også udmærket i et stykke tid, men på en eller anden tidspunkt så er det bare ikke godt nok i forhold til at få reduserede sukkerniveauet i blodet. Og så vil vi kunne registrere, at sukkerniveauet i blodet, det vil stige. Og det er så her, at vi begynder at kan se, at de rent faktisk har type 2 diabetes. Hvis vi er rigtig heldige, der går lang tid, så kan vi faktisk registrere, at vores beta-celler, de svikter, og enten dør eller bare ikke laver insulin længere. Og så ser vi, at insulinniveauet, det falder. Og det er her, at vi er nødt til at sætte ind med, at type 2 diabetes skal have insulin i stedet fra. Men inden vi når her til, så findes der masser af medicin, som man kan få herover som type 2 diabetes. Og der har jeg taget den her slide med for at vise noget medicin, som man kan bruge. Det er sulfonylurinstoffer, som man kan bruge til type 2 diabetes. Det er et stof, der går ind og blokkerer den her kanal. Og det har jo den samme effekt, som, da vi havde en øde energiniveau ind i cellen. Så vi blokkerer den her kanal, det gjorde, at cellen kom ud af sin vile tilstand, den det polariserede. Vi havde en calcium, der kom ind i cellen, og insuliner kom ud. Og det virker helt vildt godt. Vi får masser af insulin, og der er også rigtig mange mennesker, der er på den her type medicin. Man kan sige, der er 45.000 dansker, der er p.t. for sulfonylurinstoffer. Det er et aftagende antallet personer, og det er fordi, der kan godt være lidt bivirkninger ved den her type medicin. Man kan komme til at overbehandle, og det kan man, fordi den her blokkering af den her calciumkanal, den sker uavhængig af, hvordan blodsukkernevodet er. Så man kan sagtens blokkere den her kanal, og forlade en masse insulin, selvom blodsukkernevodet måske slet ikke var særlig højt. Så man kan faktisk risikere, at folk ender op med at få forlaget blodsukker. Så er der en anden type lægemidler, og det er ikke, den går udenom det her system, der er hernede. Så den rammer systemet, der er heroppe i stedet for. Det, jeg fortalte før om GLP-1, det var, at den blev lavet i tarmen. Og det er faktisk sådan med GLP-1, den har en meget, meget kort livtid. Det er altså en til to minutter, så bliver den nedbrudt, og det en syg, der nedbrudder GLP-1, det hedder DPP-4. Og der findes så en medicin mod type 2 diabetis, der hedder DPP-4 hemmer. Og det, den gør, det er den hemmer, DPP-4, som ellers havde gået ind og nedbrudt GLP-1. Så i og med, at GLP-1 ikke bliver nedbrudt, så kan den sidde her på receptorn, og sandsinale videre i noget længere tid, end det normalt ville have gjort, og så får vi lavet noget insulin. Så det er helt udenom det her system. Det fungerer kun herovre, og fordelen ved at ramme GLP-1-systemet, det er jo, at GLP-1 virker kun, når det er sådan, at vi har forhøj blodsukker. Det er rigtig smart. Og nyeste skud på denne her stemme, det er så den type medicin, der hedder GLP-1 analoger. De ligner rigtig meget GLP-1. Den forskel, der er på dem, det er, at de har længere levetid. Og igen, det er bare rigtig smart. Det går ned og stimulerer receptorn, som så sandsinale hernede til insulingranula, om at de skal afgives, kun hvis det er sådan, at vi har et høj lykose-niveau, sukker-niveau. Så alt det, jeg har været igennem nu, det er det, vi er nødt til nu. Vi ved rigtig meget om, hvordan vi laver insulin. Vi ved også rigtig meget om, hvorfor der er nogen, der får diabetes. Og vi ved også rigtig meget om, hvor det er, vi kan sætte ind, for at gøre det næmmere, for dem, der har diabetes. Ligevel er der jo masser af mennesker, som sidder og forsker på, om vi måske kunne gøre det lidt bedre. Og der foregår forskning på alle niveauer. Der er et tabasestudier, hvor man ligesom kigger på, altså simpelthen sidder og kigger på, for eksempel indrebuteringer af fødselsvægt, har det betydning for, om man udvikler diabetes. Der er også humane studier, masser af humane studier. Er der nogen, der kigger på, hvis vi dyrker om motion, forbedrer det så, at vores insulinresistencer kan vi så undgå at udvikle type 2 diabetes, for eksempel. Dyrestudier er rigtig gode til at kigge på et sygdomsforløb, fordi dyrene, de udvikler, har jo en kortere. De udvikler sygdomen. Noget hur er den, vi gør, at de har også et kortere livsforløb, end vi har. Så vi kan gå ind og behandle de her dyre og se, at man har den effekt. Og det kan vi gøre inden for en forholdsvis kort tidshorisont. Sellestudier går man ned og er lidt mere detaljerede. Og der kan man for eksempel bare kigge på beta-cellerne og se, kan vi forbedre overlevelsen af beta-celler? Kan vi sørge for, at de laver noget mere insulin? Og hvordan kan vi gøre det, for eksempel? Og genestudier kan man samle i en gener mellem raske personer, kontra diabeteser, og se, at er der forskellige deres gener? Er der nogen gener eller nogen variationer, som gør, at man netop får diabetes? Så det er en hel masse forskellige ting, som vi pejler os ind på. Og man kan sige, at vi har jo et fælles mål alle os, der går og forsker i diabetes. Vi vil rigtig, rigtig gerne sørge for, at folk ikke udvikler diabetes. Og hvis de gør det, så vil vi rigtig gerne helbrede folk for diabetes.