 Bé, bon dia a totes. Moltes gràcies, vicevectora, director general, amics i amigues, també he saludat Oriol i tot l'equip tècnic que hem pogut fer possible aquestes jornades. Una vegada més, aquesta vegada, des de l'Oxerratòria Europea de Memòries, hem volgut aproximar i crear una espècie de cicle, tot i que treballem les memòries de gènere LGTBI, LGTBI des de fa molt temps, però s'estamatitzaro i està molt bé i ens felicitem, a més a més, que puguem col·laborar entre la Universitat i també la Generalitat de Catalunya amb les seves polítiques públiques desenvolupades en torno a aquestes temàtiques. I és important, com deia, en Xavier Forància, Forància, perdó, precisament parlar també de memòria, parlar també de les lluites i les reivindicacions des d'una part, per sort, per desgràcia, amb les societats que no acaben de ser normalment democràtiques i lliures, per això fem servir aquest concepte de subalternitat. La memòria sabeu que és un procés, la memòria és una construcció democràtica des del present que mira cap al passat, però sobretot també és lluites per aquests conflictes i aquesta transgressivitat l'han portat molt endavant aquestes lluites en el passat i en el passat molt, molt recent d'aquestes col·lectivitats. D'alguna manera, aquests cicles aniran també abarcar altres col·lectius. L'any que ve ja hem parlat amb els col·legues de la Comú Europea per fer-ho també a través de les memòries subalternes discriminades del Cinti, del Roma i dels pobles gitanos i ho treballarem des de perspectiva sempre, com nosaltres treballem transnacional, d'una manera comparada, d'una manera... horizontal amb tots els socis del nostre xarxa a través de tota Europa. La conferència que presentem aquí avui, d'aquí. Moltes gràcies, Stephanie, per ser aquí. Doncs de tenir-la aquí, perquè fa molt temps que no ens veiem, de tenir-ne i presentar-nos-hi és un honor per mi, una gran experta. Sobretot amb la transmissió memorial a l'espai públic, us hauria de dir, hi ha els processos de creació, de creació, d'aquest mercatge, d'aquest assalt, d'aquestes memòries també a vegades molt subalternes, d'aquesta conquesta de l'espai públic, des de diferents perspectives, i com a professora honorària d'art de la Universitat de Berlín, i gran experta en aquest tema, penso que ens pot aportar molta llum i informacions interessants sobre aquesta temàtica, amb una panoràmica bàsicament europea, però que també coneix en altres llocs del món. L'Estefania a part ha format part de molts concursos de mentalització i memorialització sobre tot Alemanya, i també és autora d'un dels llibres pioners amb l'anàlisis dels monuments i memorials sobre l'ulucaust a la ciutat de Berlín. Res més, agrair un cop més la participació de la Generalitat amb aquest acte de la Universitat de Barcelona a través de la Fundació Solidaritat haig de destacar que aquests programes nous que, des de la Comissió Europea, també s'impulsen, penso que estan encertats, és encertat que en cíticens equality rights and values, ciutadania, igualtat, drets i valors, és encertat que treballem la memòria des d'un punt de vista ciutadà, que treballem la memòria des dels conflictes actuals però també en base a les llites dels passat recents, i que, a més, ho interaccionem en projectes de cooperació, de col·laboració, que és una miqueta també l'ànima de la Fundació Solidaritat de la Universitat de Barcelona, però això té tantes potes, saludó Quils Xavier també, el seu director, i que realment això és el que fa construir societats en el sentit, diguéssim, més justes, més democràtiques, tot i que sempre hi ha dèficits. En una Europa que sempre, a part de crisis sanitàries, doncs aquestes crisis polítiques, aquests dèficits democràtics, i que realment ens ha d'alertar una miqueta, sempre dic el mateix, però és així, fa dos dies tenim les eleccions a Andalusia i les eleccions a França, i sabeu que hi ha una sèrie de cens de les extremes dretes i d'aquests populismes que realment no tenen en compte cap tipus de sensibilitat social, òbviament sexual tampoc, i que realment hem d'estar molt al temps amb aquestes garanties. Hem sentit, sí, que repeteixo i em torno a felicitar d'aquests programes europeus, de la ciutadania, que engloben totes aquestes polítiques, des de la justícia, el gènere, la memòria democràtica, la discriminació, el racisme, la xenofòbia, etcètera, etcètera. No em vull allargar més, perquè la paraula qui dirà cosa interessant serà Stephanie. Gràcies, Jordi. Gràcies, Jordi. Per aquesta presentació l'amento no poder parlar català. Em sap molt de greu, bon dia. És un plaer per mi ser aquí i poder parlar a la inauguració d'aquesta conferència. Moltes gràcies per la invitació a Eurom, a la Universitat de Barcelona i a la Fundació de Solidaritat de la Universitat i també a l'Oriol en Jordi, la Fernanda i en Ricard. Hi ha tota la resta de l'equip. La meva presentació farà un panorama breu d'alguns monuments destacables i instal·lacions memorials a l'espai públic en diversos països europeus. Alguns d'aquests es dediquen principalment a les víctimes homosexuals de la persecució a mans fascistes i dictatorials, sobretot a les víctimes de la persecució del règim nazi. D'altres se centren en el passat i més recent o el present i han sorgit en el context del compromís del moviment de gais lesbians bissexuals i transgèneres per la igualtat de drets i el reconeixement social. La meva presentació d'entrada mostraré una sèrie d'exemples concrets d'algunes ciutats europees i després, tal com m'han demanat els organitzadors de la conferència, em centraré en el memorial homosexual nacional de Berlín. És ben evident que les preguntes essencials i els debats principals sobre el monument de Berlín s'assemblen molt a debats que tenen lloc en altres ciutats. Algunes d'aquestes preguntes es plantegen i es renegocien una vegada i una altra. Està bé? Funciona la veu? És que no sé si està molt fort això. Se m'entén? Se'm sent? Que parli més fluix? Començaré, doncs, amb una sèrie de reflexions. El record i la commemoració sempre recauen en un camp d'atenció entre el passat i el present. Molts monuments i instal·lacions memorials de gais i lesbianes fan referència a l'opressió que han patit aquests grups amants de règims dictatorials, sobretot fan referència a l'exclusió, la persecució i els assassinats múltiples amants de l'alemanya nazi i dels països ocupats d'Europa. Si comparem la genesi d'aquests monuments amb la genesi d'altres monuments, el que veiem és que aquí, el record de la persecució històrica està fortament vinculada a la preocupació dels grups que prenen la iniciativa per establir una senyal visible de la seva autoafirmació en el present. Aquest record i la commemoració suposa molt més que senzillament fer un dol pels morts. Es tracta de reafirmar-se, a un mateix, en un entorn que està ple de rebutx subtil i de violència agressiva. Així com de ressentiment. Un monument permanent físic en un espai públic és, sempre, al seu torn, una autoafirmació del paper que tenim a la societat. Els activistes que fan campanya per aconseguir aquests memorials normalment pertanyen a una generació més jove i el que fan és defensar els seus drets amb confiants en si mateixos i imaginació. I això repercuteix també en els conceptes estètics. Els membres d'aquests grups que prenen la iniciativa normalment estan especialment oberts a idees artístiques no convencionals. No obstant, acaba passant molt de temps entre la demanda inicial d'un monument permanent a l'espai públic passant pels debats fins que serigeix el monument. L'establiment de monuments exigeix molta paciència. Deu o vint anys no és un període poc habitual. S'han d'endagar lluites contra el rebutge social i polític, s'han de buscar fons perquè es pugui dirigir el monument i, a més, s'ha de buscar la forma artística adequada i això sovint desemboca en conflictes entre els grups que han pres la iniciativa. També es busquen aliats i es conformen xarxes. No obstant, les rivalitats acaben surgint quan es parla de qui es dedica al monument. Les estratègies de desenvolupament d'aliances sovint deixen marca i, al final, la burocràcia administrativa i política exigeix trobar una solució intermitge. La ciència i la recerca aporten contribucions al tema i, en el millor dels casos, la dedicació d'un monument pot ajudar a promoure el reconeixement públic de l'objectiu que persegueix el monument. En el pitjor dels casos, aquesta memorialització acaba sent un pur acte polític simbòlic per tapar els fracassos polítics i dibuixar-ne una línia. En molts països i ciutats s'han erigit monuments, els gais i les vianes, en les últimes dècades. Hi ha alguns aquí, alguns de manera més detallada i d'altres amb una breu presentació. Aquí em centraré en Europa Occidental. Els països de l'Europa de l'Est, la política i l'església principalmente han rebutjat i prohibit el que serigeixin monuments als gais i les vianes, als espais públics, per aquestes actituds homofòbiques i hostils als transgènere. Per exemple, com via a la Rússia, les repressions, fins i tot, s'han agraïjat per la crisi política i la guerra contra Ucraïna. Els projectes individuals, com ara l'arc de Sant Martí de Bersòvia, d'ara fa 10 anys, són grans excepcions, perquè van ser temporals. Aquest monument de l'artista Jolita Botschik presentava un arc de ser molt gran cobert per més de 20.000 flors artificials en els colors de l'arc de Sant Martí. L'arc va quedar dirigit d'entrada davant del Parlament europeu Estrasburg, el 2011, per commemorar la presidència polonesa del Consell Europeu i després es va traslladar a Bersòvia l'any 2012. Allà va despertar debats molt... debats intensos. Va quedar l'església, va expressar-ne la seva oposició i també l'extrema dreta. De fet, va haver de ser protegit per la policia nit i dia. Va quedar incendiat 6 vegades i fins i tot va quedar totalment destruït i es va haver de restaurar. Se li van llançar els podrits i finalment va ser retirat el 2015. L'art de Sant Martí es quedés, però l'artista va acabar explicant que la seva obra no tenia cap mena de significat ideològic. Va afirmar que ella havia creat l'arc de Sant Martí com un projecte temporal des de bon principi. Amb el següent exemple, em remuntaré més de dues dècades i em centraré en l'Europa actual. Però m'agradaria fixar-nos un segon en Estats Units per una bona raó, perquè l'exemple més primarenc que tenim d'un monument gai, que segurament va ser el primer de l'esculptor George Segal al monument de la lliberament gai a Nova York, mostra un conjunt amb bronza pintat de blanc d'una parella homosexual i una parella lesbiana en una postura relaxada. L'artista el va crear als anys 80, al 1980, en nom d'una fundació privada que volia conmemorar els alberulls d'Estonewall de 1969 a Nova York. En aquell moment, una abatuda policial va entrar a l'Estonewall Inn al carrer Christopher Eagle Greenwich Village, un bar, bàsicament, que estava freqüentat per homosexuals i drag queens. Aquesta acció policial va anar seguida de protestes i mostres de solidaritat. Les primeres manifestacions i en el període següent es va conformar l'anomenat moviment de lliberament gai. D'entrada, en obstant, aquest monument de lliberament gai no es va poder dirigir tal com s'havia planificat, havia d'arigar-se a Sheridan Park. Però les protestes violentes dels veïns de l'estat d'Estonewall s'havia d'avitar que s'hi instal·lés. Així que les escoltures van passar a la Universitat d'Estonewall, a Palo Alto, a Califòrnia. I allà també van quedar denyades diverses vegades per para d'actes vandàlics i una segona versió es va dirigir en un parc a Madison a l'estat de Wisconsin, que també va quedar atacat. No va ser fins al 1992, després d'uns debats polèmics que va inaugurar a Greenwich Village, en el lloc que va suposar aquest punt d'inflexió històric en la lluita per la igualtat de drets, el 1969. El memorial és un dels pocs que tracten l'amor gai i lèsbic de manera figurativa i igualitària. Això es deu el desig explícit del promotor i donant en Peter Putman. El memorial no menatge els morts i no fa referència a la persecució amb ans dedicadors. No hi ha referències estilístiques als memorials tradicionals, sinó que amb un realisme figuratiu i alienant queda arrelat en els avenços artístics d'aquell moment. Amb aquest llenguatge formal extraordinari el que fa és establir les normes de l'art memorial contemporani. Per tant, té sentit mirar-se'l de més a prop. En George Segal, un dels protagonistes mundial d'alert medioambiental, agafava com a models a persones reals. Els posava benes amb guix per sobre, després el que feia era fer-ne... fer-lo rugós per fora i d'aquí em feia un motlle de bronza amb pintura blanca. El resultat principal d'aquesta tècnica no és un resultat naturalista, tot i la similitud de detall i tot i l'escala humana dels motlles. Tot el contrari, no obstant, el resultat és una alienació extrema, sobretot a l'espai públic. Aquesta pell monocroma de blanc grisós de les figures crea una impressió fictícia, com si un moment de la vida quotidiana hagués quedat congelat de manera permanent, com si s'hagués alliberat a les figures per la contemplació de la gent que hi passeja el voltant i que les toca. Però el seu torn també hi crea una gran distància. En George Segal també ha creat altres entorns que són exemples impressionants de l'art memorial contemporani, escultural, l'Holocaust, el Parc Lincoln de San Francisco. El monument Gaill, a Greenwich Village, no és ni dramàtic, ni simbòlic en el seu disseny. No expressa ni dol, ni protesta, ni cap garantia de victòria. Senzillament ensenya la devoció amorosa i el tacte físic com a un moment quotidiat El 1984, el Museu Memorial de Mauthausen s'hi va dirigir la primera senyal memorial per commemorar de manera explícita les víctimes homosexuals del camp de concentració. Aquesta senyal memorial té la forma del triangle que s'utilitzava a les hores per marcar els diversos grups de presoners. Aquesta senyal ha fet de marbre rosa antic que era el color que s'assignava els homosexuals mascles a les hores. Se'ls marcava amb la rosa vincle, el triangle rosa. Les paraules, tot que es laguen i tot que es viguen, apallissat fins a la mort i silenciós com un mort, aquestes paraules indiquen que la discriminació contra els homosexuals després del 1945 i que no s'havia establert fins ara un discurreal sobre la repressió. El memorial de Mauthausen i la seva placa van servir com a model per altres plaques d'un disseny semblant o diferent en museus memorials com el de Saxenhausen, Buchenwald, Dachau, i aquí a Neuengame, els pocs memorials d'altres països. La rosa vincle d'aquest triangle rosa, aquest emblema, també s'utilitzava, es va utilitzar fora de memorials en molts monuments i exemples commemoratius de moviments gais. Per exemple, a San Francisco hi ha el parc del triangle rosa, o a Tel Aviv, a Sydney, a Áncor, a Chamonté Video, a San Juan, a Puerto Rico, a Colònia i a moltes altres ciutats. A Bersòvia, els activistes gais també tenien la intenció d'erigir un monument el 2007 amb la forma d'un triangle rosa en honor a les víctimes gais del terror nazi. No obstant tot i que alguns regidors de Bersòvia van oferir el seu suport, no van aconseguir erigir el monument. La Placa Memorial de Madhausen va ser el resultat d'una iniciativa d'associacions homosexuals austríacas. El seu disseny segueix la reinterpretació del triangle rosa. D'entrada, aquesta marca es cosia a la roba dels presoners, als camps de concentració i així les SS identificaven els grups. Els anys 70 i 80, no obstant, aquest senyal de control i marca de les SS es va transformar en un identificador positiu i autoconscient col·lectiu del monument homosexual. El Triangle Aquilater té una significació especial en la teoria de la proporció i és un símbol en la història de l'art. La Placa Memorial s'utilitza sobretot com a senyal gràfica i és portadora d'informació per als supervivents dels camps i les seves organitzacions. En els memorials dels camps de concentració i en els cementiris s'utilitza el triangle com un element de disseny per fer retrohomenatge a les víctimes mortes amb mans dels nazis. Sobretot en el context del moviment LBTI, molts artistes contemporànics més utilitzen el triangle en els seus dissenys de monuments i llocs memorials per als gais i les vianes de maneres diferents. Això no obstant ignore el fet que el triangle històric rosa dels camps de concentració només s'aplicava als presoners mascles. No hi havia senyal identificatori especial per les dones les vianes en els camps de concentració nazis. Les dones les vianes tampoc conformaven una categoria de presoners separades als camps. Se les intimidava per altres vies. A les les vianes no se les enviava els camps amb tanta freqüència com els gais, només en casos individuals i normalment quedaven classificades com a presoners polítics o les anomenaven socials. Les circumstàncies especials de la persecució de les les vianes a mans dels nazis no va quedar investigada pels historiadors fins al passat recent. En els debats actuals sobre la dedicació i el disseny dels monuments, els paralelismes i diferències en la naturalesa, la vasta, i la gravetat de la persecució i les vianes en aquest règim dictatorials juguen un paper molt important. I tornaré aquest tema al final de la meva presentació. L'OMO Monument a Amsterdam es va erigir el 1987. Aquí tenim una... De fet, hi ha una fotografia preciosa al mig del programa de la conferència, o acabo de veure. Es troba al Bester-Mart, i a Amsterdam és una plaça molt gran envoltada per canals. El monument està dedicat no només a les víctimes homosexuals del nacional socialisme, sinó que inclou també a tota la població homosexual del passat i del president que han estat oprimits o assassinats per la seva orientació sexual. La iniciativa va surgir dels grups de gais i les vianes holandesos per als individuals d'activistes als anys 70 i el 1979 va rebre una empenta gràcies a una proposta parlamentària que va rebre el suport d'una coalició de diverses organitzacions influent d'internacionals. Després es va establir la Fundació del LOMO Monument i es va conformar un comitè d'internacionals. L'artista Carindan havia desenvolupat el seu disseny en base al Triangle dels camps de concentració que és mentat abans. Va dissenyar una escultura de terra expansiva feta de triangles de granit rosa. Com a concepte general expansiu, la política està enmarcada per unes marques al terra lineals no és fàcil de veure, de descobrir els tres angles del Triangle estan alineats amb punts significatius en l'actualitat i de manera històrica en l'espai urbà d'Àmsterdam. Com a Triangles dins del Triangle, aquests tres angles juguen papers diferents d'una manera especial. Per exemple, un Triangle va més enllà del... va cap al canal, cap al Kaisergracht i amb aquests esglaons el que busca és simbolitzar el president. L'element triangular a l'aigua és un espai de record i celebració. Està orientat cap al Monument Nacional el memorial de la Pau i l'alliberament del centre d'Àmsterdam, que està dedicat a les víctimes de l'ocupació alemanya durant la Segona Guerra Mundial. El II Triangle, el que busca és simbolitzar el futur. Té la forma d'una plataforma de descans i és un punt de trobada. El punt més exterior està dirigit cap a la seu de la COC, que és la principal organització holandesa de defensa dels drets de la comunitat LGBT, de les vianes gais bissexuals i trans. Aquest COC, el centre de cultura i oci, es va fundar al 1946 i és l'organització LGBT més antiga i que encara segueix en peu del món. El III Triangle encarna el passat. Fa referència a la casa d'una franca que està al costat. També inclou una línia de poesia que ve del context del moviment gai holandès. I aquí tinc una cita aquest desig sense fronteres d'amistat. Això és de Jacob Israel de Hand. L'Homo Monument d'Àmsterdam no ha provocat protestes violentes. Segurament això es deu a la tolerància, la tolerància holandesa legendària. Però també el seu disseny. Aquesta gran forma creada com a plaça urbana comunicativa, l'emblema triangular també serveix com a un principi de disseny arquitectònic que convida a explorar les àrees diferents i convida a la gent qui passa a interpretar-lo o bé o bé com un símbol associat al terror nazi o a l'autoconfiança gai i també purament com un element geomèdric d'una ciutat, d'una plaça urbana. Un monument d'interès artístic especial és l'Àngel de Bronsa a Frankfurt am Main. Es va crear el 1994, és de Rosemary Trockel, a l'art conceptual. Està dedicat a les víctimes homosexuals del règim nazi. Això ho posa a la inscripció. El text també adverteix sobre la persecució que encara segueix. Ella va utilitzar el model de guix fet malbé que es deia Angel With Ribon, que va fer un model de bronsa negra però abans hi va afegir una violació, una ferida el que és el model de la escultura i la va separar-ne el tors del cap i després el va tornar a col·locar de manera una mica torta, amb una fractura visible. En aquesta postura el cap de l'Àngel que estigui inclinat cap a una banda, cap als jutjats que estan al darrere i també es pot interpretar com un símbol per amanegar la justícia o la llei. Ella va fer referència a la escultura, a l'Àngel de la Història de Walter Benjamin i també al profeta Camina Enrere que encarna la compassió, que es poden trobar aquí, incluent-ne de religioses. Per exemple, aquest petit quadrat, el disseny del qual forma part del concepte general. Hi ha dos cercles que envolten el monument, un que està format per quatre bancs i l'altre per quatre matollis. Això s'assembla al motiu històric artístic famós de la Madonna in the Rose Grove, el monument està ubicat al centre de la cultura i subcultura homosexual de Frankfurt i va ser gràcies als esforços de la iniciativa del Consell de Perretre Humanatge a la persecució dels gais. L'Ajuntament de Frankfurt hi va estar d'acord, però no el va finançar. Vam aconseguir ells mateixos donacions per arribar al monument. L'Extolpesteine, les pedres que ens s'ho peguen de l'artista Gunther Denning, es troba ara només a Alemanya, sinó per tot el món. L'artista va col·locar pedretes pel carrer que estan fetes de formigó i que tenen la mateixa dimensió que les llambordes. Hi ha càrrecs d'or lluents que tenen els noms i les dates del període de vida de les persones que van quedar oprimides i assassinades pel nacional socialisme. L'Extolpesteine d'en Gunther Denning sempre m'ha acompanyat d'activitats de base, per exemple, amb grups escolars, veïns o els descendents dels supervivents. Com a diferència d'altres projectes, en el camp de la commemoració, es va desenvolupar sobre la base d'una petita marca als anys 80 i es va convertir en una història d'èxit popular. És el memorial més gran descentralitzat de tot el món, amb més de 80.000 pedres a Alemanya i a altres països. A l'any 2015, la primera pedra d'aquestes també es va col·locar a Espanya, a Passe, a Catalunya. A l'any 2013 es va col·locar la primera pedra a Berlín, en honor a una víctima homosexual, el ballerí i coreògraf Fritz Heilzer, que va morir en un subcamp del camp de concentració de Sachsenhausen, on un nombre significatiu d'homosexuals van ser assassinats. Salzburg va ser la primera ciutat austríaca on es van col·locar unes d'aquestes Stoltzstein i uns anys després, el 2012, ja hi havia, per primera vegada, 5 pedres que retien humanatge a les víctimes homosexuals. Amb únic, després d'un cert debat, es va regir un memorial dedicat a les vianes digueix, perseguits pel nacional socialisme, el 2017, i van triar l'antic Jvats Fixa, que havia estat el primer bargai d'amunic, on també s'hi va fer una batuda policial el 1934. El monument de la Ulle von Brandenburg presenta un mosaic de terra molt acolorit, que se suposa que ha de suportar el fet que la gent hi passi a dia d'avui. Aquí veiem el disseny que es va presentar al concurs. Sembla realment una catifa, però després, quan està fet de formigo, té un altre aspecte. Aquí els colors també fan referència a l'arc d'Estat Martí. Aquí les incrustacions inclouen triangles roses i un triangle negre. El negre, en memòria de les dones lesbianes, que sovint van quedar empresonades i titllades de socials, com he dit abans. Les de socials se les marcava amb un triangle negre en els camps de concentració nazi. El projecte memorial el va promoure Rosa Lista Müngen, la llista rosa d'amunic, un grup polític que representa els interessos dels gais, les lesbianes, els bissexuals, transsexuals i intersexuals en les eleccions locals. El tabat de Dusseldorf també va endurar 20 anys. El 2021, el monument a càrrec de l'esculptor Clauss Richter es va inaugurar. I es tractava d'un grup de figures de bronza, el Sant Una Mà, i sostenint amb l'altra mà a l'altra persona. Està dedicat a la gent lesbiana, gai, bissexual, cuir, inter i trans, que van ser víctimes de la persecució nazi, però que també buscava recordar la gent discriminada dia d'avui. Havien, també, les iniciatives s'havien mantingut durant més de 20 anys per dirigir un monument a les víctimes homosexuals del Regiment Nacional Socialista i van rebre el suport del Departament de Fers Antiriscriminació i de la GBTIQ, que l'Ajuntament de Viena ja havia creat el 1996. I es van fer diversos concursos, dos grans conferències i tota una sèrie d'installacions temporals. Aquí només us en mostraré unes quantes. És la ubicació, també. De fet, del monument que s'havia previst va canviar diverses vegades. Disculpes, és una mica petit, espero que ho veieu veure. De Gosa Plats. La plaça rosa, o lloc rosa, de Hans Koppelwitzer, és el resultat del primer concurs de 2006. És una superfície d'aigua d'un color rosa i que recorda el triangle rosa. A la superfície rosada apareixen les lletres queer. I això no es va dur a terme perquè es va veure que no hi havia cap mena de tín que fos... que fos completament inofensiu, de manera permanent. M'envaja, la Vigilia Solemna, de Inés Dujac. És una intervenció artística, l'antic quartet general de l'Agustapo a Viena, el 2010, i on cada setmana, als divendres, la gent estava allà amb unes imatges on es veien la gent que plorava i que segnava per l'orella. Suposava el dolor del record. Suspect, massa tard. Extractava d'una instal·lació temporal a la càrrec de Carola Dernig i Júlia Roda, el 2011, i les lletres es van fer a partir de plantes resistents i diuen que ha trigat massa en aquesta falta de reconeixement. Vigilia Sole, que significa pork gay, a càrrec de Jacob Lenach Newell, una instal·lació temporal al 2013, i aquí l'artista va utilitzar aquests conceptes difamadors, aquests termes difamadors amb la intenció i els va presentar en el seu propi cos nou. D'això, d'aquesta manera, s'exposava a l'homofòbia i es buscava generar un debat. El resultat d'un segon concurs artístic el 2020, Oversized Hands, unes mans sobredimensionades en una superfície mirallada dissenyada per Marc Quinn de Gran Bretanya, on hi ha dos mans d'home i dues mans de dona que es toquen les unes a les altres en tendresa, però, en canvi, les mans estan tallades de manera brutal, potser com una referència a l'època del coronavirus. El resultat del concurs no es va dur a terme perquè el propi artista se'n va retirar, va dir que era massa difícil dur-la termes en moments difícils i que suposaria un malbaratament global de recursos. Finalment, el resultat d'un nou concurs, el maig de 2022, ara fa tot just unes setmanes, arcos Shadow of a Rainbow, arcos ombra d'un arc de Sant Martí, de càrrec de Sara Ortmayer i Carl Coblitz, i els colors aquí, de l'arc de Sant Martí, simbolitzant el moviment LGVT-ICO, es tradueixen en diversos tons de gris. Potser un arc de triomf que lamenta i que memora el que va passar en el passat. I s'ha d'arigir aquest any, el 2022. He parlat una mica més en detall del projecte de Viena perquè aquí queda ben clar com d'interessant, els projectes temporals poden arribar a ser. I ara, ràpidament, alguns altres exemples d'altres ciutats europees. A Bologna, la pedra comemorativa per les víctimes homosexuals del feixisme i el racisme nazi té la forma d'un triangle situat sobre una superfície quadrada. Es va inaugurar el 1990, comemorant l'aniversari de l'alliberament del feixisme, i va ser iniciat per Archie Gay, que és l'associació italiana més gran que lluita pels drets civils de la gent bisexual i homosexual. També el 1990, un monument a Roma situat en una plaça on els ocupants alemanys havien reunit la gent per deportar-la als camps de concentració. Aquestes siluetes amb les mans emmanillades apareixen des d'un aparell de cert representant 5 grups diferents de presoners i porten el triangle del camp de concentració a l'esquena. Una de les 5 siluetes té el triangle rosa. El homo-monument, el monument homo a la Aia, a Holanda, es va dirigir el 1993. Una escultura de metàlia abstracta que sugereix una cinta que es mou, que uneja, o un tros de tela que vol el vent. L'artista Theo Tenhave ha agafat el color i la forma en referència a la vida homosexual tan confiada en ella mateixa. I diu que el verd simbolitza la societat, el blau simbolitza la presa de consciència, el nu simbolitza el conflicte i la transició del blau, el rosa, simbolitza l'alliberament. Unes 5.000 persones van ser assassinades en el camp de concentració de l'SS dels nazis a Risi, era dissensava, a Trieste. I no se sap quants d'ells eren homosexuals. El 2005, grups homosexuals van dirigir una placa de granit negre amb un angle rosa al lloc commemoratiu. I la inscripció protesta contra tota mena de discriminació. Els dos següents monuments, segur que els coneixeu més que no pas jo, aquest es troba Sitges, on es va dirigir un monument, el 2006, una platja que és un lloc de trobada habitual per a la comunitat gay, i que, com a tal, sovint ha estat objecte d'inspeccions i batudes policials. El Triangle rosa porta la inscripció Sitges contra l'homofòmia i a Barcelona el monument que honra les víctimes de la discriminació sexual, les vianes gay i transsexuals. Després d'una llarga polèmica sobre la seva possible ubicació a la vora de la Sagrada Família, el monument finalment es va ubicar, el 2011, al Parc de la Ciutadella. És tracte d'un Triangle fet a partir de Marbra Rosa. I acabo amb aquesta breu repassada mirant a Londres. Allà l'omenatge a les víctimes homosexuals es troba inclòs dins del monument commemoratiu a l'Holocausta i el nou monument commemoratiu a l'Holocausta, molt polèmic, també té previst el 2025 incorporar les víctimes homosexuals. Però aquí es troba el prop de la plaça de Trafalgar Square. Són aquests semàfores o moïtrans. Se suposava que havien de ser temporals el 2016, durant el dia de Christopher Street, però ara s'han quedat de manera permanent. La idea va sorgir de Viena, i des de llavors s'ha anat aplicant a d'altres ciutats europeus entre d'elles Madrid. Passant al monument commemoratiu de Berlín, el monument dels homosexuals perseguits durant el nacional socialisme es va dirigir al Berlín, el 2008, es tracta d'un monument nacional i això vol dir que la seva base ve d'una resolució del Parlament alemany. Forma part d'un conjunt de monuments commemoratius nationals a les víctimes del nacional socialisme al centre de Berlín i que consisteixen al monument a l'Holocausta, al monument a les víctimes del poble romaní, al monument commemoratiu a les víctimes de l'autonàcia i justament aquest, el monument commemoratiu homosexual. Aquest monument té una història llarga i difícil. Va començar amb el primer monument per a les víctimes homosexuals del nazi, el Triangle, que es trobava en un barri, el vell mig de la ciutat, que havia estat el centre de la cultura d'oci homosexual des del 1900 i que es va veure molt afectat per les batudes i prohibicions dels nazis. El 1989, a partir de la iniciativa de dues associacions homosexuals, aquesta placa commemorativa es va col·locar aquí, on, basada en la forma i en la inscripció de la placa de Mauthausen que comentava el començament. 10 anys després, l'artista Salome va crear el Rainbow Stella o unes passes, tot just d'aquesta, amb el finançament d'una iniciativa privada. Complementant el Triangle, es va col·locar el monument com a imatges de l'artista Salome, que es va col·locar el monument com a commemoratiu que té en compte aquells perseguits per al rei gimnàsic. Aquest objecte artístic va ser dissenyat com un motiu més animat del present, on hi havia un llapis metàlic amb els colors brillants del arc de Sant Martí, que es va crear la iniciativa per al monument gay, que després es va convertir en la iniciativa la commemoració de les víctimes homosexuals. La forma gradual va aconseguir rebre el suport de diversos polítics i grups de la societat civil amb la idea d'un monument nacional. Conjuntament amb l'associació gay i lesbian, aquesta iniciativa va recuperar la promesa que havia fet el bundestag de les víctimes de l'Holocaust. Aquesta promesa deia que la fundació per al monument que s'havia creat per al futur monument a l'Holocaust també hauria de garantir que es commemorava les víctimes no jueves del nacional socialisme. Aquesta promesa del Parlament va ser el resultat d'una decisió, llavors, dedicar a aquest monument i no als altres grups de víctimes que havien estat perseguides per motius racistes. Així, doncs, era conseqüent que també els altres grups demanessin exigir el seu propi monument commemoratiu. El 2003, el Parlament alemany, el bundestag va decidir incorporar aquests de preocupació reflectida en la iniciativa i crear aquest monument nacional pels homosexuals. Es va escollir una zona a la punta sud-oriental de Tirgarten, el gran parc que es troba al vell mig de Berlín i situat entre la porta de Grandenburg i la Puigdamer Platz, just davant del camp del monument commemoratiu a l'Holocaust i que podeu veure aquí la madreta del Cercle Rosa. Aquell lloc també havia estat un lloc de trobada habitual durant 250 anys per homes gays. Aquells que van endagar la iniciativa recorden i situen que la persecució i opressió de la gent gay encara segueix avui dia i que, per tant, el monument també hauria de ser un lloc on s'ha sentit sense gust. Aquesta referència al present es va incloure l'explicitament la resolució parlamentària i, amb aquest monument, volem onrar les víctimes assinades i per seguides per mantenir el record de la injustícia viu i per mostrar de manera constant aquest senyal contra la intolerància, l'hostilitat i exclusió contra gays i les vianes. Després va tenir lloc un concurs artístic de la violència, i va tenir les dues part en la participació de les associacions de gays i les vianes i la nova societat per les arts visuals, una organització de base. Entre els diversos artistes participants i hi havia protagonistes ben coneguts, molts d'ells van fer-se la preocupació de aquells que ho havien motivat, de buscar que fos un lloc de trobada i de diàleg. El disseny de l'artista d'Anonoruec, Miquel Engren i Díngar Dragset va rebre el primer premi. El monument es va llegir tres anys després, el 2008, i té la forma d'un cup monolític, pràcticament com si fos un petit pavalló. Però està armèticament tancat, excepte per una petita finestra de vidre, que es pot observar l'interior que no s'hi pot accedir de cap altra manera. El cup refereix en la seva forma, en el seu material, en les seves proporcions a la forma del monument que hi ha al holocaust, i que podeu veure aquí. Ara bé, el cup està apartat i té una escala més gran que no pas aquests que formen part del monument al holocaust. L'observat dins d'aquesta finestra de vidre, en l'interior, es pot veure una projecció en un vídeo creat per el directe Tomas Winterberg a partir de la idea conceptual dels artistes Elngren i Dragset, on hi ha dos homes joves que estan fent-se un petó aparentment inacabable. Els artistes parlen de dos aspectes claus en el seu disseny. El primer és el coneixement que la imatge visual de l'efecte homosexual encara ara genera moltes reserves i molt rebutja la societat. Tot i el progrés que s'ha fet en el camp legislatiu i tot i que cada cop s'és més tolerant en l'especte social. Així, doncs, aquest tipus de carícies s'haurien de visibilitzar directament un torn públic ocupat, sobretot, per l'entorn heterosexual. D'aquesta manera el projecte pot contribuir a la formació de la identitat i a la propiació de l'espai urbà. Per aquest propòsit, els artistes van optar per la representació d'un petó que és un acte tendre i innocent, del com deien ells, i que l'hora és una imatge positiva aquest vídeo permanent. El segon motiu del seu disseny és aquest cup únic que recorda com us he dit el monument de l'Holocaus però que és més gran i lleugerament inclinat pràcticament amb una visió irònica. Es pot tenir la impressió que el cup s'incline cap al camp on hi ha el monument de l'Holocaus. I d'aquesta manera, el podeu veure per cert, deia que d'aquesta manera les similituds amb les víctimes homosexuals, amb altres grups de víctimes es visualitza però també el paper especial que tenien tant llavors com ara. A més, aquest cup de formigo és el que ha fet l'acte i l'acte tant tendre que suposa fer-se un petó. I amb aquesta petita finestra ens parla també de l'atenció difícil entre el públic i el privat. En el debat polèmic que va començar després de la seva inauguració apareixien dues grans crítiques. D'una banda, els historiadors i representants no deixaven espai ni tenia punt de contacte per la celebració de la pèrdua dels homosexuals torturats i assassinats en els camps de concentració i que en comptes d'això servia per establir la identitat de la comunitat d'avui dia i que no tenien en compte la manera tant centrada en ells mateixos d'un rals mort i també van criticar que l'adopció d'un motiu semblant al monument a l'Holocaust podria donar la impressió incorrecta que els homosexuals, com els jueus, se'ls perseguia de manera sistemàtica amb la intenció d'exterminar-los. De fet, tant mateix, el jurat havia escollit el disseny de Elmgren i Dragset precisament per què contenia aquesta relació tan coherent amb el present. Ara bé, la protesta crítica sobre el gènere va ser molt més marcada. Les dones, les vianes, se les havia claus d'aquest monument perquè el vídeo només mostrava el petó d'entre dos homes. Sobretot, tractant-se d'un monument nacional, el fet d'eliminar l'especte femení va ser el resultat d'aquesta polèmica va ser la decisió que, finalment, el propi ministre de Cultura va decidir crear una instal·lació temporal amb nous vídeos per part d'altres realitzadors que busqués tenir en compte aquesta perspectiva del mateix gènere. El nou vídeo de Geralt Backhaus amb el títol Un petó sense fi es va fer el 2012 i mostra 5 escenes de petons de parelles, tant homes com dones, en diferents situacions en les que altres els observen de manera sospitosa. I això s'explica en forma de petites històries sense que tinguin una qualitat de certítica especial. I es va fer una intervenció política en l'obra artística d'Elmgren i Drexel. El Parlament alemany havia recalcat explícitament que el monument a Berlín hauria de ser una declaració contra l'exclusió d'agueis i les vianes. El debat sobre el vídeo, però, encara segueix avui dia. Les referències a les condicions especials de la persecució de les vianes sota el nacional socialisme es veuen barrejats sobre la necessitat de tenir el mateix respecte als homosexuals i a les vianes avui dia. Entre els anys 2014 i 2017 el vídeo original a la càrrec d'Elmgren i Drexel es va tornar a projectar durant un temps, però el 2017 es va saber que un dels dos personatges que apareixia el vídeo havia fet comentaris sexistes i racistes. I és per això que aquest vídeo ja no es tornaria a mostrar. Disculpes, perquè aquí es veu molt petit. Ara, des de 2018, hi ha un vídeo de l'artista israelí i el Bertana on l'artista mostra també diverses històries de parelles tan homes com dones, fins a petons, en diferents moments i en diferents situacions. Tres vídeos, per cert, es poden veure a la pàgina web de la Fundació per al monument a l'Urcausta. Aquí podem veure la iaia el Bertana amb adreta d'aquest grup durant la inauguració del vídeo i permeteu-me, ara que acabi, amb algunes observacions a títol de conclusió. Els monuments són obres artístiques, la qualitat estètica de les quals pot seguir impressionant-nos fins i tot després de molt temps. Ara bé, sempre també són uns documents del moment en què es van crear, del moment històric en què es van crear. Són documents dels moviments estilístics i artístics, i els documents i les prioritats marcades per als qui els van endagar sempre hi ha una distància entre el monument i l'espectador. Com qualsevol obra artística, quan sigui que es va crear i amb l'estil amb el que es va crear, els monuments commemoratius i l'art referent sempre tenen un efecte en el present de l'espectador i en el context de la situació a la societat respectiva. Les noves experiències individuals, que són crítiques i els canvis socials, sempre desembocen en nous debats i en noves interpretacions. Sobretot en el cas que ens ocupa queda ben clar de quina manera tot el context de record, de memòria en l'entorn cultural pot canviar tan sols uns anys. A Alemanya, per exemple, el conflicte sobre si la persecució de les dones lesbianes s'hauria d'equiparar amb la persecució dels homes homosexuals és una cosa que cada cop té menys tirada a randa que hi ha hagut més estudis històrics. És cert que a Alemanya n'hi ha només es va criminalitzar els homes homosexuals a partir del que es coneix com el paràgraf 175. Ara bé, moltes dones lesbianes també se les va perseguir de manera intersectorial. És a dir, dins del context de les altres estratègies de persecució dels nascis. Per exemple, per la resistència política per tenir una vida no conformant-se a les normes, per la prostitució o per no ser blanques, és a dir, per motius o per motivacions racistes. Els museus dels camps de concentració, sobretot, han trigat a mostrar els resultats d'aquests darrers estudis. És a dir, que hi ha hagut diverses iniciatives que s'han mantingut i de les demandes, de grups de dones i també de l'associació de gays i lesbianes de Alemanya. Un monument per a les recluses lesbianes del camp de concentració de Ravensbruck es va dur a terme ara fa unes setmanes en una esfera commemorativa, una bola on hi s'hi veu la inscripció, unes les dones i noies lesbianes al camp de concentració per dones de Ravensbruck i d'Ukermark. S'os va perseguir, s'os va empresonar, s'os va assassinar, però no s'os ha oblidat. Les idees d'aquesta esfera van aparèixer el 2014 a partir de la iniciativa dones lesbianes feministes autònomes de Alemanya i d'Austria. Ara bé, la càmica es va trencar en el forn on se la feia, pràcticament com una metàfora abans de l'atenció que ha anat acompanyant aquest projecte. De manera que la inauguració al maig només tindrà un caràcter simbòlic i s'acabarà fent la definitiva a la tardor. I els altres grups del moviment a la JVTIQ, plus, se'ls inclou, el compromís del moviment gaire i lesbianes davant d'igualtat de drets i del reconxament social ha configurat molts entorns anteriors en monuments, sobretot a la década dels 90 i a la primera década del segle XXI, però aquest compromís des de llavors s'ha anat ampliant altres grups com transgènere, cuirs, no binaris i d'altres. Els monuments existents també s'estan reinterpretant. En el millor dels casos estan disposats a canviar o ampliar la recepció que han tingut en el temps i veiem també en els projectes de commemoratius tan actuals com a futurs que aquests grups cada cop se'ls va incluent més. Moltes gràcies per la vostra atenció. Moltes gràcies, Stephanie. Veure aquest univers de monuments, monuments memorials i la transmissió dels mateixos a l'espai públic perquè al final no tots són intervencions arquitectòniques de pedra en l'art públic, també poden ser performance i altre tipus de manifestacions que crec que ha quedat clar a la presentació. Doncs la paraula és vostra. Si algú té preguntes... i podeu fer les vostres intervencions, preguntes, comentaris. Fa massa que parlo, he parlat-me s'estona. Tothom està cansat. Hola, bon dia, soc Santos. Jo aquí vinc avui en representació d'Uxet de Catalunya en l'àmbit sindical i per tant també d'indicació al col·lectiu de l'HBTI, de l'activista. La conferència s'ha sentat molt amb el tema dels monuments que al paper de l'activisme sempre hem reclamat com una part de visibilitat al carrer de la lluita del col·lectiu de l'HBTI. Però també voldria fer una referència perquè per part dels que són amics nostres és l'obmensteniment de la lluita nostra és la part museística. Sí, però és la mateixa lluita. Repeteixo una altra vegada. Soc Santos, vinc en representació del grup LHBTI d'Uxet de Catalunya, el sindicat d'Uxet, i a part de l'activista. Comentava que per part dels enemics nostres del col·lectiu sempre s'ha hagut menys tenir la lluita nostra per no considerar-la una lluita amb cara i ulls i sempre vinculada a modes o una cosa superflua. Els monuments és ideal perquè és una visió al carrer d'aquesta lluita. Però també volia fer referència que no s'ha parlat sobre el tema de la memòria museística perquè moltes vegades, moltes vegades vinculades als fragmentons que reivindiquen els drets humans que hi ha memorial de l'àmbit LHBTI. Sobretot perquè sí, sobretot és a partir de la Segureta Mundial, però anteriorment també hi havia intentones de reivindicar el col·lectiu. A nivell d'Europa de museus són molts petits i sectorials, però falta una visió dintre del que és la reivindicació dels drets humans del col·lectiu LHBTI com un àmbit més dels museus, més que res perquè es posa una evidència d'una sensació que entres a la porta gran de la història que estàs amb el museu. Tampoc és una cosa que està fixa, però per molts dels que consideren que el moviment LHBTI és una moda d'un dels nens, a partir dels 160, de la psicodèlia i moltes coses que ens mantenen, crec que vostè amb el tema d'incorporar el concepte de LHBTI amb qualsevol museu de reivindicació igual que en altres lluites, que hi ha un moviment feminista i altres. Gràcies. Estic totalment d'acord amb el que has expressat. No conec realment museus grans que decideixin incloure el concepte LGBTI+, tens tota la raó. I tant de bo això fos una realitat, però no et puc dir gaire més, perquè és que no en conec de casos. Estic a conec un museu molt petitó a Berlín, un museu privat, que a vegades estic arreu finançament de patrocinadors o del Senat de Berlín de l'Ajuntament per fer-hi exposicions, però és molt petitó. Sí, totalment d'acord. Jo penso que ho hauria d'incorporar a la política cultural. És dir-ho és molt fàcil, fer-ho que hi ha representants de l'administració potser no és tan fàcil, però és desenvolupar polítiques públiques que englobin i que integri transversalment tot aquestes perspectives. Per això és important treballar des d'una perspectiva transversal i polièdrica. Heu vist que hi ha molts monuments que van ser i són finançats per privats, per iniciatives privades. És com una conquesta permanent, no ho sabeu més vosaltres, però és aquesta conquesta permanent de l'espai públic en reivindicacions de fer visible el que en moltes vegades ha estat totalment subaltern i invisible, i això és molt important. La meva opinió s'ha arribat. Alguna altra qüestió? Bueno, és un comentari un poco acolación de lo que acabas de decir. Hay iniciativas como el Chules Museo en Berlín, donde sí que hay un intento por memorizar de manera museística, pero un problema bastante importante y no sé qué opinará la profesora es que muchas veces para recuperar la memoria, sobre todo de pocas tiemes, vayamos cada vez más atrás en el tiempo, necesitamos objetos, objetos de los que hablar, objetos que exponer, objetos de memoria, y por desgracia las memorias LGTB, las memorias QIR, muchas veces carecen de esa materialidad. No que no haya existido, sino que no conocemos dónde están, porque o bien han sido borradas, o bien pertenecen a archivos personales que están muy ocultos, entonces es una tarea bastante complicada el tener un propio museo. Y hay ideas, proyectos de nivel estatal español o a nivel local, de crear redes memorialísticas. Luego también habría que entrar en el debate qué tipo de objetos queremos conmemorar. Creo que es en San Diego, en California, se cogió el primer Glory Hole, un objeto obviamente de talla sexual, se extrajo del baño público donde estaba situado y se llevó un museo público como uno de los primeros puntos de encuentro sexual conocidos entre hombres homosexuales en la ciudad de San Diego. Ese tipo de cosas, ese tipo de acciones se pueden llevar a cabo, pero siempre habrá un debate dado que, por ejemplo, en el caso de Europa, los museos tienen un ámbito más estatal y público y suele haber financiación pública detrás los intereses políticos que hay detrás. Seguramente la generalidad de Cataluña es mucho más procliva a este tipo de iniciativas que yo, por ejemplo, que vengo de Madrid. Ahora mismo no creo que hubiera una voluntad política por parte del Gobierno de allí, ya no de un Glory Hole, sino de cualquier tipo de iniciativas. Y luego, por ejemplo, tenemos en el Museo Reino Sofía proyectos que son más archivísticos, que hay una relación bastante interesante entre lo que es el archivo y lo que es el museo de albergar memorias de colectivos. Por ejemplo, el colectivo Mercurio, que fue un colectivo activista en los años 70. Otros colectivos han donado parte de lo que les queda de su memoria colectiva a archivos y son accesibles a todo el público. También un problema es de reivindicar que la gente conozca dónde están estos espacios y que puedan acceder a ellos de una manera más libre, más abierta y, sobre todo, utilizarlos aunque sea de manera temporal para exposiciones, etcétera. És un tema muy complicado cuando carecemos realmente de materiales con los que trabajar el reivindicar una memoria que está ahí, pero que hay que hacer un trabajo muy fuerte con ayuda de las entidades públicas para recuperarlo. M'agradaria reaccionar brevement. La Jvules Museu a Berlín, que l'has esmentat, tenen molts objectes. No em sembla que la manca d'objectes sigui el problema. El problema ve per una altra banda. I encara que aquest fos el problema, es pot conformar un museu històric amb pocs objectes a través d'altres mitjans. Però si parlem de museus públics a Alemanya, només tenim un museu d'història públic en dues ciutats, a Bon i a Berlín. Així que potser els museus haurien de buscar una altra via de gestió. La Fundació de l'Holocaust, sota el memorial de l'Holocaust, també hi ha una exposició i han intentat, de manera parcial, incloure exposicions sobre la persecució dels homosexuals i les lesbians, però tu no anaves per aquí. Perdona, hi havia una altra pregunta. Sí, soc Montserrat Escarda. Per tant, el grup de treball de memòria històrica del col·lectiu la GTVI de Sitges. Casualment, Dimecres va inaugurar una exposició als museus de Sitges a partir d'una proposta de reivindicació d'un personatge homosexual que va passar als últims anys de la seva vida a Sitges, en José Zamora, un figurinista que havia treballat en els teatres de París i de Madrid en el temps de l'epoc i després també de la postguerra. I la idea nostra va ser presentar aquest projecte d'exposició als museus no només per el valor d'aquesta figura artística, Pepito Zamora, sinó pel paper que va representar en la postguerra, en els anys 40, quan va arribar a Sitges i va decidir passar llargues temporades a Sitges, on hi va trobar una certa tolerància i va poder viure obertament, bueno, ell va viure obertament tota la seva vida. Aquest projecte d'exposició ens ha permès parlar del col·lectiu a Sitges a partir dels anys 50 i 60, i ara la idea és donar continuació a partir d'una altra exposició també dels Sitges dels anys 70 i 80. És a dir, entrar al navmar dels museus de Sitges en petites exposicions, però amb l'excusa de partir d'obra artística, parlar del col·lectiu a Sitges, que en el seu moment va ser, és, encara potser, capital gai. Aquest ha estat el nostre començament de treball del grup de memòria de Sitges. No és pregunta només d'anar a la informació, com a part de... No, no, moltes gràcies, una iniciativa interessant. Doncs m'agradaria anar-hi, m'agradaria venir a Sitges. El Pepito Zamora no va ser part represeliat? No. Formar de part del grup, de l'Antonio D'Ollós, de l'Alvoro de Retana, que sí, que van ser uns empresonats, altres exiliats, però ell no sabem exactament per què no pateix directament la repressió, aconsegueix continuar vivint en aquella post-guerre. No sé per què. No tenim prou dades biogràfiques, però m'agradaria per tant, que si hi havia algun si perseguits i represeliats, ell va poder, almenys a Sitges, viure tranquil·lament als últims 20 anys de la seva vida. Però pel que sé a Madrid també vivia obertament la seva homosexualitat sense massa entre bancs. No ho dic per què. De part que tenim aquí l'història de referències del Ricard Conesa, que és de Sitges, però estem fent el projecte, ja l'hem elaborat el projecte de configuració i veu un espai memorial important al preso model de Barcelona, i ho estem fent nosaltres, i hi ha un apartat a la primera planta molt important, una secció permanent sobre la GTI, la història, però també, si a més hi ha testimonis i ens podeu contactar, estaríem molt agraïts d'incorporar-ho. Perfecte, gràcies. Hola, soy José Antonio Fría, soy el profesor de... ¿Se escucha? Yo no. Soy profesor de la Universidad de Salamanca, del Departamento de Biblioteconomía de Documentación, y quería complementar un poco... Sí, mejor. Gracias. Quería complementar un poco lo que ha comentado Moisés, porque en este momento, hace muy poco tiempo, la Dirección General de Derechos LGTBI del Ministerio de Igualdad me adjudicó un proyecto en el que estamos trabajando un equipo sobre la situación de las fuentes para la memoria de las personas LGTBI en el Estado español. Y realmente... Bueno, aquí se ha hablado de la cuestión de los museos, de los objetos, de la memoria, etcétera. Todo está muy disperso. Yo creo que sí que hay algunos museos o algunos centros de arte que han hecho un esfuerzo muy interesante, especialmente, por ejemplo, la Neumudejar en Madrid con el archivo Trafeminista Quir, que han incorporado materiales de todo tipo. Es verdad que el gran problema es cómo llegar a las personas que poseen este tipo de materiales. Por ejemplo, han incorporado el archivo del colectivo de Taira, de trabajadoras sexuales que se disolvió, y algunos de los objetos que tienen un gran valor memorialístico, incluso los bolsitos de color de rosa con los que repartían los preservativos, etcétera. El gran problema es que también para la memoria, yo creo que la memoria intangible es fundamental. La memoria de los espacios, por ejemplo, de los lugares, de la música, de tantas cosas. Y realmente creo que el reto que tenemos fundamentalmente es crear, generar nuevas narrativas a base de integrar fuentes de distinta naturaleza. Porque a veces de los espacios ya no queda las prisiones, por ejemplo, en Tefía, así que la colonia agrícola donde recluían a las personas homosexuales en el franquismo lo están recuperando como centro de la memoria. Ahora, en Torremolino, el pasaje de Begoña, que a cierto punto yo creo que quizás no se está reflejando demasiado fielmente cuál fue la realidad, etcétera. Pero creo que a veces incluso lo que hay que hacer es generar nuevas narrativas sobre los lugares y los espacios, a base de objetos, a base de referencias, en creaciones culturales, obras de literatura, etcétera. Porque es la única manera de recuperar esa memoria intangible que ha sido fundamental y que es muy necesario recuperar. Nada, gracias. Hola, vull canviar una mica de tema. Sóc Kai, sóc estudiant d'institut. Potser és una pregunta una mica tonta, però volia saber... La majoria d'aquests monuments són sis normatius, bastants sis normatius. Hi ha una manca de representació, em sembla, de la part trans no binària i fins i tot els col·lectius intersexuals. És una mena d'aliminació desborrada que la comunitat fa temps que pateix. I aleshores la pregunta és què hi fem davant d'això? Què hi fem amb aquesta manca de representació de la identitat no binària i trans en el camp artístic? I la manca de popularització de la representació que hi existeix d'aquestes identitats? És ben difícil respondre. No sé ben bé què dir, que què caldria fer per millorar aquesta situació? No ho sé, potser puc respondre parlant de com aquests monuments memorials funcionen a l'espai públic. Si ens fixem en el desenvolupament de la memòria a l'espai públic, el que veiem és que la representació a l'espai públic sempre arriba tard. Sempre arriba molt més tard que no pas la recerca històrica, els debats en el públic, la universitat, els moviments de base, les iniciatives... Tot això arriba molt més tard. Ara mateix a Alemanya i sobretot a Berlín tenim un debat ben complicat sobre... perquè el colonialisme i els crimes de l'Alemanya colonial no han passat a l'esfera pública, no? Fa 6 o 7 anys que se'n fa recerca, que comptem amb grups i animi-initiatives, amb allò, amb això, però el centre de Berlín només hi ha una placa memorial, una única, on el 1886, el Reich, Alemanya i 12 nacions més es van reunir per decidir què em feien de l'Àfrica. La qual cosa no és poca cosa i segur que apareixeran monuments en el futur, però això comportarà temps, organitzar concursos, plantejar idees, així que espero que aquesta manca de representació a l'espai públic de les identitats trans i no binàries vindrà més endavant. No sé ben bé com promoure-ho. Podríem augmentar el pressupost públic, clar, per invertir-lo. La memòria sempre és low cost, no? És de baix cost. Potser no a Alemanya, però si agafem a Espanya com a referència, doncs hi ha molts problemes a Espanya i a Catalunya. No, a Alemanya tampoc hi ha prou finançament per la memòria. Sí que tenim els grans monuments estatals que són molt representatius, però també problemàtics al seu torn. I que estan entre el nivell central nacional i els projectes més petitons. Però hi ha una gran diferència. Clar, nosaltres no tenim ni el nivell nacional ni els projectes petitons. Això sempre és un gran debat. Però bé, podem començar amb el nom en clàtor, com has dit tu i aquests canvis simbòlics, que podrien anar canviant les referències a l'espai públic. Però clar, això estem parlant de molt de temps. Abans que m'oblidi, hi haurà una pausa pel cafè, al jardí. L'última pregunta i amb això tancarem la intervenció de l'Estefany i aquest debat. Hola, soy Charlie, soy de la Instituto Barcelona de Estudios Internacionales y si no es molestia me voy a preguntar en inglés porque es más cómodo a mí. Moltes gràcies per la presentació, ha estat molt interessant. I en un moment ha fet referència a la idea dels drets LGBTI com a democràtics, que tenien aquesta influència d'idees democràtiques. Potser hauríem d'anar amb cautel amb això, perquè aleshores veiem els drets LGBTI com calcom occidental o occidental cèntric com la idea de la democràcia. Potser hauríem d'anar amb compte, a l'hora de parlar-ne així, perquè si no elimina la part de la internacionalització dels drets LGBTI i els conforma com a concepte occidental. Perdó, és que no sé si era una pregunta o un comentari. Era un comentari que anaves molt ràpid i no t'entens. Preguntaves pel context internacional? No, clar, és un gran problema. Clar, perquè, òbviament, al final es tracta de l'existència d'aquestes vides homosexuals i lesbianes que, a dia d'avui, pot ser un problema existencial de per vida. Hi ha sentències de mort en alguns països i, òbviament, en altres llocs, els problemes són molt més grossos que no pas en el nostre context i hem de tenir la mirada posada en aquests països. Exacte. Gràcies, Stephanie. I moltes gràcies per la vostra atenció. Jo penso que insisteixo. El simbolisme del Triangle és perquè les administracions, el Ciutjat Civil i les universitats puguem anar avançant per posar sobre la taula aquestes qüestions i debats i ho seguirem amb la jornada de tot el dia d'avui. Moltes gràcies i fins ara. Moltes gràcies.