 ספר שני, פרק וו, בספר שני, פרק וו, בספר עמק הבחר, מעט מנדלי מוכר ספרים. ריבונו של עולם, ספסל קשה זה בבית מדרשך, במי כוחו גדול, שכל הישן הלב לילה אחד, וחף ידו מרעשותיו, ועמד למחר, ונפך לאיש אחר כבריה חדשה. עוד יעקוב הבינו, בשעה שלן במקום ההוא מדרך, ואבן מרעשותיו, ומייד כשעמד בבוקר, הרגיש בו שאין זה קיאים בית אלוהים. אבינו זה על משכבו הקשה בבית המדרש הראשון. נפכחו עינה וראה, שער השמיים, הוא מר עות אלוהים, סרפים ואופנים וחשמלים, עולים ויהודים בסולם גבוהה, ועולמות אליונים ותחתונים, מעופפים לפניו בערבוביה, ויומר, מה נורא המקום הזה. ברוד הפעם ריבונו של עולם, גלוץ זו, מתנה מאיתך לאמך ישראל, במה חוכה גדול לעשותם למיני בני אדם משונים בעולם, שאין מזלם ופניהם וחייהם כשל שער הבריות. בשעש האחרים שילדו תדיים בהם, מתעוללים ומסחקים וליבם לחיי העולם הזה, הנה בןך, יהודך, בחירך, נקמת ומזכין בלא עת, כפוף ונדקה, נראש ונפחד וזועף כל היום, חושב ומהרער ומוכו תס ופורח בעביר תמיד. ואין בליבו אלא התחליט, דבר שיש בו ממש, וישקל כסף מחירו. בימים הראשונים, שהרשלהיה נו ונד ושוחב על הספסל בבית המדרש, נשתנה מראה וברוכו כל כך, עד שהיה קשה להכירו, ולומר, כי הוא זה שקודם לכם. על פניו צלמבת, והוא שרוי בצער ובעצב, כאילו שמים וערץ, מתקוממים לו ומגור מסביב. הדיבור תחליט, ששמה מהורב ביום שנעשה בר מצווה, התחיל, מקרקר בקרובו, ומנקר כיתוש את מוכו. הוי בחור, עד מתי תשגה בילדותך, הגיעה השעה לידוג לתחליט. אור הבחור, ותן דעתך להתחליט. והר שלי עומד ומתחיל, לומד גמרה בעהבה, שהתחליט מעין תמצא, ואיזה מקומה אם לא בא. דף גמרה עם תוספות, לפי דעתו, הוא סוף כל החוכמות. ואין צריך לומר, גברה דמריה, אסיא או להקשות מדעת עצמו, קושיית מהרמשיף, להעמיק בתוך ודוק של המרשע, ולבוא עד כוונתו. זהו וודאי אדם שלם ומרושר בארץ, גם עושר, גם כבוד, יהיה לו בעולמו. את למדן מלתז זוטרתה היא? מילנו גדול, שדבריו נשמעים וידות הכיפה, יותר מיהודי, שהוא למדן או רב ודיין. סבור היהר שלי באותה שעה, שאין בעולמו של הקרדוש ברוכו אלא ישראל. אמת, יש שם עוד בני אדם אחרים, אבל אלו, הוא מות העולם הן, ומי נותן דעתו עליהן? בני אדם אלה, מה ידיעתם, ומה הסקלתם, אם באחדרים, כבני ישראל, אינם לומדים, ומה שהצלנו אינם מבינים, בחוכמת מה להם? הרשאלי נתן מן ארון הספרים בבית המדרש, מסכת בבקמה, והתחיל לומד שם פרק, שור שנגח את הפרה, בכל רם ובניימה, מתנענה בכל כופו, מפיק את הטבעה שהיא העיקר בעניין, ומתאימה בנדנות הגודלו, נכנס בראשו ורובו בתלמודו, ותלמדו מנתלא לאלה ולאלה, כמגדל הפורח בעביר. העניינים מתגלגלים ובעים, זה נעוץ בזה. הרשאלי מגביע אוף למרחבי תוהו, עוד מעט ותתבל בל דעתו ולא ידע, מעד כאמריר הבנם. אופתאום, נסעו הרוח, הוא עומד על מקומו הראשון, בעניין שור המועד שהיה בו בתחילה, והנה הוא מעורר כוחו ולבבו, הוא מתנדנד ולומד בחשג גדול. לילות הרבה צריך אדם ללון בבית המדרש על ספסל קשה כאבן, כדי שיזכה להשגת אותו הסולם ותאמו, ולהבין קראוי מה שנאמר כאן. שאין הדברים, כי פשוטם, ושאין שור טם ושור מועד, בהמות גסות, כישאר, בהמות פשוטות, אור ובסר ודם, אלא בהמות דר הבנן, בהמות רוכניות, כאותן חיות הקודש, השור והגדי והבטולה בגלגל המזלות. מיימב לא שנה הר שלי בכל חשק לבבו, כמו באותה שעה, וזה נתנו אותו לכן וחסד בעיני בני אדם. בין יקיר הוא, אמרו עליו בבית המדרש, נפשו חשקה בתורה. אביב נהנה בליבו הנאמר ובה, והיה מונש וחו של בנו בפני אלה שהיו מספרים בו לפעמים. איי, אמר להם אהב, בה כמעט חותם וספתיים. כלום יודעים, מה אתם, זה הקטן, מהו? המלמדים הקבציאלים אינה מספיקים לשבח ולפערת מוחוי חריף, בהתפיסה היפה שלו, כשהיה בין 12 שנה מאמינים אתם לי. לא הייתה תורתה מספקת לא עוד, על שאלותיו לא ידום על העשיב, ותרוץ למקשן זה הייתה מקת לחי, מקה גדולה ונאמנה, בחוונה טובה רבותיי, שתהיה נפשו שפילה, ולא יגיס דעתו לחשוב ולומר שאדם בעל דעה הוא. ובאמת יהודים חביבים, כך נהב יעה, וכך צריך להיות. ילד, אסור לו לחוות דעתו. מה שהגדול ממנו לימים אומר, עליו לקבל. אם הגדול ממנו אומר על לילה שהוא יום, ועל ימין שהיא שמאל, צריך ילד לשמוע לו, ולא להקשות עליו. ועם לה, אוי לא, ואוי לנפשו. היום יהיה שואל כך, ומחר הרי זה יבוא וישאל טטטה, בעיניו לא ישר דבר זה, דבר פלוני ופלוני, ולבסוף, בינון הרבותיי, לא ישרו לו עוד ועוד דברים הרבה. בכל אלה אני אומר רבותיי כנגד זה, שהעבות צריכים לידה חוותם זו, עבותינו בדורות הראשונים הבינו זאת יותר ממנו, ולפיכך, השרי הדור שלפנינו שככה לו. אבל איך שהיה המעשה מקט לחי אחת, או ביד חזקה שתיים, בין כך ובין חך, הקטן שלי יצא מהחדר מתחת יד מלמדיו, והתחיל לומד לעצמו בבית מדרשינו, תחת השגחתי. ממהילה מובן שאני מסייע לא פעמים בדבר הקשה. איך שקטנו, הרי זה שלפניכם יודע כמעט בעלפה, את המסכתות ביצה, כידושים, כתובות ונידה. ככה היה העב מסיים כדרכו את דברי שיחתו, בפנים מבהיקות, מראה מרחוק בעץ בעל בנו, ומהרהר בשעת מעשה בליבו. מי יודע? אפשר לזיווג, הקדוש ברוך הוא מתכוון, שתהה בת זוגו, מתגלגלת ובעלו להקטן הזה, על ידי מעשיו אלה. אמן, סוף פרק וב, בספר השני, בספר עמק הבחה, מעט מנדלי מוכר ספרים. ספר שני, פרק זיים. This LibriVox Recording is in the public domain, read by Omri Lerner, Jerusalem. ספר שני, פרק זיים, בספר עמק הבחה, מעט מנדלי מוכר ספרים. הוא לספר כוח מעשיו של ליזי ינקל, ועבודתו הרבה, בתפילת ראש השנה, היו חוטאים כל המתפללים, בבית המדרש שם, כשהיו עוברים עליהם בשתיקה. שהרי אף הם לא התרשלו בעבודה, ופתחו פיהם בשיר ורננים עם הו יחדיו. אמן, ליזי ינקל הרי הוא שליח ציבור, לעמוד הוא לכנן עליהם ביום דין. אבל, נישראל, זה דרכה מעולם להתערב בכל דבר, ואם יהיה שליחם אפילו דגול מרבבה, ובא כוחם מליץ אחד מני אלף, הם נכנסים לתוך דיבורו ומשמעים כל. כל אחד מהרחר בליבו, גם אני מבין דבר ויודע כמותו. אמת, זה שליחי הוא, וכוח הרשאלו ממני. אבל פיכן, אין לסמוח עליו הרבה, ולא מפי בניחי, הוא מותב לי לענות חלקי גם אני. אמת, זה פתרוני, הוא השתדלן, הוא העורכדין וכל הדבר מסור בידו. אף על פיכן, מותב שעשה בעצמי כל מה שביידי, לבוא אחריו אפני בקובלנה לפני שופט اليום, וחלות במינחה את פני הסרים הגבוהים. את כל הממונים והסופרים והשמשים והסרסורים והמשרטים בבית דין של מעלה שם. ובני ישראל באים ומשתדלים ועובדים בהיכול כוחם. והנה רעש וצווחה והמולה גדולה עד מרום ואלוהינו בשמיים הוא, לבדו יודע יהודה וצועקים מה שאלתם ומה בקשתם. המתפללים הרים וכולם בכוח, אבל לאיזו ינקל הגדיל והסקר צונו והצליח לסלסל מלח אליון בזמר יוני של גיבורי מלחמה. בהר שלי אףו הצליח ושרק כמה פעמים שריקה גדולה עד שזאו קוטלי בית המדרש. כך עברה להם קצת פילה ביום ראשון של ראש השנה. ליזר ינקל ניצח וידו הייתה על העליונה. אבל ביום שני התרם הזה לא וגבר ישראל ויהי קולות ונעקות וענכות קריאת פזמונים ופיותים בזהקת שבר ורעש כעצי היער מתרעשים ביום סופה. צעקו גרונות נהנכו לבבות פיים וקודקודים ורשים מחוסים בתליטות והתנדנו לכל רוח והדחיקה והחום בבית המדרש נורא מאוד. ליזר ינקל גופו מקור זעה ומרוח נושבת ניחר גרונו ונפגם קולו והיה כאלה כיונה מתפלל ממהי הדגה נמצאה לו תחבולה זו בלבד כשהגיע לאחד הפזמונים שנאמרים בכל רם היה גועה בבחייה והוריד כנח על דמעות מבליע בתוך כך הדברים בניעימה וזה היה לרצון לפני כל ליזר ינקל היה מהיר בבחייה ויודע לבקות יפה יפה כל ביחיו היה ערב ולוקח נפשות ובשביל כך עשו לו שם במקומו ונקרא בל הבךי הקבציאלי ויש עם שילו אותו במידתו זו להחזן הליטאי הנודע בשמו האם המקוננת בכל העולם אותו החזן ככה יהודים מספרים עליו היה בוחה בשעתו בטוב טעם מקונן וקורה אמא, אמא בליבו ובכל קריאה זו הוא צק חן ממקור ישראל כיוון שראה הר שלי את אביב בוחה, בחה גם הוא ונהנה מזה בליבו הנאה מרובה הכל יודעים כמה גדולה חמדת הילדים לבקות ובתקנסת בראש השנה ביום הכיפורים ולהתנאות בזה לפני הציבור ולבחייה זו הם עושים משונות מריחים טבקי צורמים את משרם מתגרדים ומשפשפים איניהם והר שלי שלנו מזלו סיפק לו באותה שעה לבקות מעליו בלא תחבולות חריפות הללו ולפיכך הייתה לו דימאתו לסמכת לבאה ומספידו לחבוד ולתפערת והיה פונה קובחו לראות אם אחרים מרגישים בו ולילה לבטלה ודימותיו הולכות לעיבוד ממשמש בינתיימת לחייו ובוד כאן עם לחותן ומרטיבות כדבעיים כי שני ימים אחר ראש השנה נסעה מלכתוי ולוויתה והרבה מני פרגמתיה בידה שקים מלאים נוצות הנתונים לה מעט אשירי כיסלון למורתם בשבילה ופקיעין של חותים להרגעת פוזמקאות גם בורית והמילן של קובסים הוא גלומי באת וגפרוריות מעסק כיסלון להתפער שאינן נשרפות אפילו באש הוא ראויות לחבות בהן את הדליקה היא יצא מכיסלון ברוגז ובכורי אף חרה הפה ביטריין הסוסל שהתקוטתה בה אחרי כל החיבה הגדולה והברית שהייתה ביניהן תשעה כבין שיחה אינה מספיקים לשתי נשים אלא עלי שניים שלוש הימים כל זמן שהיה להם במה ובמי לדבר הייתה הלשון מקשקשה בפיהן כזוג וכל דבריהן ככל התחנה ואח קלו הדברים התחילו מביטות זו אחרי זו מחפשות התרעמות זו על זו בעיני מייקתוי והיה ראה אותו האיש הנכנה סובה לפרקים לטריין הסוסל ומצחק עםה ומתי בימים נוראים האלו שאפילו הדג במים מתפחד ומלבד זה לא הייתה דעתה נוחה מחברתה גם בשביל המתפחת שאינה מחסה כל ראשה כדוואי וסערה נראה מבחוץ ובשביל מחגורת סמרתותי מתחת לסמלתה כדי שתהיה נראה עבא ביותר ופעמים שלך קפה הקשרות ושלשלה לה את המתפחת על מצחה עד גבות איניה הפיתה ממשמשת לה בסמלתה מאחוריה ופשטה אחר כן שתי ידע כחצי גורן אגולה בלא אומר ובלא דברים נענת בראשה ומשרבב את ספתיה בעקימה זהומה שפרושה, אוי כמה פשטה המספחת שם ממכילת גרודך טרן אסוסל אף היא אין לי בעל חברתה נוח להולה עסקיה ולדברים שבצינע שלא תשלות בהן אין אדם ומה להולה הרבנית הצרה הזאת אצלה גם רעיינה מלכתוי והעביונה שרא אבטניטי או חלט כדי הרבה לרוב ולא תדע סובע ובאותו הקצף שיצא עליה פעם אחת מעט גבירתה חשדה בליבה את מלכתוי ושידע הייתה באמצע וזה לא פרי לשונה ובאמת הייתה מלכתוי ומתלחשת כמה פעמים עם בעלת הבית בסטר נוסט איניה למרום כאישה צנועה ורוקקת ומכנחת את חותמה וכשנכנסת רנסוסל ניד נפסה כדיבור באמצע ומלכתוי ושהעדימו פנה הקטולה התחילה מתחכת ומנענת בכתפותיה מפנה התירוף ואחר כך עמדה תחתיה כופפת גבק כחתול כף ידה תחת לסנטרה ועץ באחת הלכיה קיצור הדברים שתי העבות האלה שהיו חובבות ומגפפות זו את זו התחילו זו הפות ומקנתרות אישה התראותה ברמז ובדברי חידודים זו עוקצת את זו וזו עוקצת את זו עד שלבסוף ירחיבו פה והתקוטתו בקצף גדול הוא מלכת ריבה שהייתה תינה בליבה על טרנסוסל והתעה בכל בני אדם בבעלה גלה שעשר פרוטות יותר על סחרו מאית אחרים הוא נוטל ממנה ומקום ייתן לה ייתן השם לא דאבון נפש וכל מדווה מצרים בקצה ההגלה מאחורי הסוסים גם בעשר סור שתבא ממנה שלוש פרוטות בשביל תירחתו וקרא לה דודה מפני הקבול גם בהפרה שבה בדרך היא לוחה ברחוב להגלה שם ובליבושה הושית הראשה תחת מקום או שווה והוציאה משם מלא פי הקש ולא לפגוע בכבוד האכס ושלום נתכוונה בזה אלא דרכת תמיד לתאום מן הטבן כשיזדמן לבקרונות וגם בהאברך להבדיל כשהיה מוליך ומביא את מקלו למטה ולמעלה ועושה בו נענויים לכל רוחותיו כמנהג ישראל ברחובות העיר חוות בעל ראשה אגב אורך אצל ההגלה לא במזיד חלילה ולא בסנהה אלא פשוט בבלידה בסוף דבר מלכתוי והייתה זועיפה ובלא דבר פשע והבון הניחה את אורך הקשה בפלוני ופלוני וכל העיר כיסלון שנורח הייתה לה לפי דעתה בין העולם ותתקעקע ביצתה כאילו אני אלבים האלה כולם חייבים בזה שתראי נסוסל היא בת בלייל ואישה רעה בעל ההגלה עמד והתחיל מתפל בסוסיו דשושי כוח ודיקאי רוח מעורר אותם בלשון נע ובקשה שייתריכו את עצמם בבחילת כבודם להרים פעמי רגליהם ורק אחר עשר מקות בשבת מוסר בהרוח, בעצמות היבשות האלה לעשות רצון קונם ונדחקו דחיקה משונה וזה עזומים קומם מושיטים לשונה מפיתחי פיהם ומחשקשים וחובתים עצמם בזנה והם המוכרחים מלכתוי ושלחה ידע לבעלה ולבנה קורט אליהם קריאה גדולה וכולה הולך בכל העיר לייזר ינקל למען השם, אל תשכח חומץ לשפשף העברים ועמוד השדרה לייזר ינקל ציקוריה לייזר ינקל שטח חמין והזיה הזיה למען השם הר שלי מטליט אור של שואל של אבץ הוא ראה בתוך המצנפת בתוך קובעוך לידרך שם מה אתם סוף פרק זיין, בספר השני בספר אמק הבחה, מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שני, פרק חט This Librevox recording is in the public domain Read by Omri Lernau Jerusalem ספר שני, פרק חט בספר אמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים לאחר שהר שלי פרק את אימו חזר מיד לבית מדרשו שחמד אותו בליבו חן המקום הזה היה עליו בשביל שני בני אדם שם אהובי נפשו אחד, איש זקן וסיבה רבי אברהם מקבל ואחד, בחור כגילו מבני עניים ושמו מוי שלים רבי אברהם היה מן הבטלנים המכובתים שהם נמנים אצל היהודים בכלל כלי קודש ועומדים בשורה השנייה להדיינים ויהודים נעים זהו שם כבודם רוב שעות היום היה יושב בבית המדרש וקורה בספר ובלילה היה לנו בביתו אנשי בית המדרש חלקו לו כבוד גדול בפני שרובם מצאו אותו עובד עבודת הבורי כאן עוד מימי נאוריהם והורגלו בו כל כך עד שהלמלא זה לא היה בית המדרש מה שהוא ופנה הודו רבי אברהם היה רגיל לבוא בבתיהם של נכבדי העיר ולהתחמם כנגד אורם של העשירים במוצאי שבת היה הפוקד אותם שוטה אצלם קוס חמים ונכנס עםיהם בדברי שיחה ומציא עליהם פעמים שידוחים בשביל בנייהם השם יהודי נעה היה נעה לו באמת בגדול לא היה קרוע ומתמרתת ולא נמצא עליו רבע מעולם לא היה רוקק וגורפת חותמו בפני הבריות ומקנחו ביד או בשולי בגדול כדרך שער היהודים הנעים אלא במיתפחד יר מול כתו נקייה בלא אבק ונוצרות ואינה מזוהמת בבלילה סרוכה ובזהיה נוכשה זכנו אינו גדל פרע והוא לבן קשלג ספמו לא הפך על ידי אבקת טביקי לצהוב אחור ממראה משונה פניו מאירים ועל שפתיו שחוק תמיד לבוא טוב עליו בכל עת וסמח בחלקו ואם נענח פעמים לא הייתה ענחתו זו מתוך דאגה ועצבות אלא ענחה בעלמה כדרך היהודי להתענח כשהוא מזמנת פיב להתפלל או לקרוא בספר או כשהוא מברך על קוסיין ותואם מנה מתיקה כשהיה יושב לצל השולחן וספר פתוח לפניו הייתה השעה לא שעת רצון לספר עם הבריות ולשמוע חדשות מה אומר פלוני ומה בפי פלוני ובתוך השיחה ענה חלקו אף הוא בשעד דיברו היה מחליק בידו את מצחור מרים מעט את היר מולכי ומנשב בעל ראשו היה משיח עם כל הבריות בן סקנים ובין צעירים ובחורים ולא באז לכל אדם אף נערים בני אדם הם זה השם שקץ שהיה קורה בו פעמים את אחד הצעירים סימן טוב היה לפלוני שרבי אברהם מחבבו מתחילת ביאתו של הר שלי לבית המדרש השקיח אליו רבי אברהם מרחוק הוא שראה אותו מתנהג קשורה אמר עליו בליבו נער טוב הוא בין ליזר ינקל שלנו וראוי לכרבו פעם אחת כשהיה הר שלי יושב ולומד תומך ראשו בשתי ידב הסמוכות על גבי העמוד עבר עליו רבי אברהם ועמד מבית מן הצעד לתוך הגמרה שלפניו ושואל אותו כלומר זה מה הראשי כיוון בו ומה הטנה כה משמלן ועיקר הדיו כאן במהו לא להכניס ראשו בשקלה ותריה הוא לנצח עםו בהלכה התכוון אלא לטעות על כאן כנו הוא לבוכנו בדרך אגב בחינה בעלמה רבי אברהם ליבו לא היה כפיתחו של עולם בדברי תורה אלא מלקק מניים התלמוד כתלמיד חכם פשוט עיקר לימודו היה ספרי מוסר ומדרשי אגדה המושכים מטלב בסיפורי נפלאות במשל ודברי חכמים וחידותם גם את הזוהר היה שותה בצמה כמים להשיב נפשו ביקרי אבילבד לא לעמוד על בוריו של דבר קשה להבין פירושו לעמיתו איתם נחליו הרוח בהתחיל מגמי את הזוהר ומבליע הדברים בנעימה אינב כלפידים ופנב להבין כפני חתן מתגעגיה בעהבתו על קלה הרוח עהבה זו נכנסה בו כשהיה קורה את הגדולות והנפלאות שם איך הקדוש ברוכו מתייל עם הצדיקים בגן עדם העילנות זולפים בסמים קיטות קיטות של מלאכים מקלסים ואומרים איך השכינה מנהמת קיונה ומתגעגת על כנסת ישראל פעמים היא בוכייה ומקוננת אוי לאב שהגלה את בנו ואוי לא לבין שגלה מעל שלחה נביב הופעמים היא מדברת עליו בני הנעליו והנודד הזה ומנחמתו בדברים טובים ונחומים לעתיד לבו עוד לא עבד נצחו ותוחלתו מהויב שבשמיים עוד ישוב לגבולו ויחיה בנעימים כקדם אז זוהר הוא סיני בקודש הר אלוהים חוצב להבות אש, אהבה ורגשי ידידות נשגבים שם, שמיים וערץ נשיקות דודים נשקו בני אלוהים ובני אדם באהבים מתעלסים וכולם כאחד דרים מעלה עם דרים מטה בכל רינה ותודה עונים ואומרים הללויה אז זוהר זהו עמוד אש, אהבה שהופיע לבני ישראל ראשונה בחשכת דורות הביניים את בערבם אש השנאה והקינאה וההבל והרשאה ואותה מן העולם זה ספר אהבים הראשון שירשירים, שירת דודים בפי אל רחום וחנון לכנסת ישראל סגולתו רבי אברהם ישרו החיה ופיתני על פידר כו צמאה נפשו להגדה ולדברי נפלאות ושיחות חכמים נעות ובהוות קודש, אהבתיה שגה תמיד את זה, הגמרה הייתה לו כאין פת צנומה שאין בלחלוחית מסביע את השכל ואינה משיבת נפש ולא היה לומדה אלא בשביל לצאת ידי חובתו ובשיעור זה, כפי שצריך לו לעניינו כדי לסייע משכת בתישעה ימי אבלות מראש חודש אב שיהיה מותר למכור אבב לאכול בהם בסע ולסיים משכת בערב וסח שלא יהיו הבכורים מתענים בו ולומד פרק משניות בכל יום לומר קדיש דרבנן לאחריו משביל אילוי נשמת המת שיורשיו סחרו הוא לכך לכל ימות השמה ואף על פי כן הייתה הגמרה הקדושה חביבה עליו והיה רחום את לומדיה הוא שראה שער שלי שוקד ולומד נהנה מאוד בליבו ולא לקפחו בהלכה בעליו בשאלותיו אלה להודיעו בזה חיבתו שהוא משגיח בו ומרגיש בו ודעתו נוחה אימנו הוא מוהי שלי מוהי שלי נער ערך וחכו שיה מתון ושותק אור פניו שחרחר הוא באבועים קטנים בו מימיו לא ראה טובה בבית אוריו העניים וחי אצלם חיי צער ברעב ובכוסר קול עוד בילדותו התנכר הנער בדעת ובחישרון לשמוע בלימודים אוריו העלובים היו תורמים יצורכי אוכל נפש ופרמסתם המצומצמת לזכר לימוד בשביל בןם לא אכלו ולא שתו כדי סיפוקם והיוס ואים הוא מדושני עונג בזה שבןם לא מתורה אם היהודים אף הם בני אדם הם עם לב זו היא שאלה שבאי עולם מתחבטים במימי קדם ועדיין לא נתפרשה כהלכה אלא דבר זה ברור הוא ואין לפקפקבו של יהודי משונה משל אחרן כי למי בכל בעי עולם קבע זו שתהיה התורה מספקת לה להסביעה כקבעת ישראל ומי גוי בר שיש לו מקרה שכתוב ותורתך בתוך מעי כמונו היהודים עמס גולה דבר זה כדאי הוא שישמעו הוא כל אותם החכמים ויתבוננו בו מכונה זו שכוח אלוהים כגון זה פועל בטוחה היא לעולם מומדת ולא תתבטל מהעבודתה על יד נשיבה והבל פיב של פלוני וגרופו של פלוני זה ההורלוגים שאופנה וולכים ומתנרנעים על פי תורת ריבון עולמים ורוחו הנושב בו הוא לנצח יורא ביום ולילה אור וחושך בתביל ארצו ויהם מצלצל ומקשקש כזוג בעולם בכל את תמיד מוי שלי למד והורב העניים והרעבים סבאו עונג ורוב נחת אוכש גדל מוי שלי וידע ללמוד דף גמרה בשכלו יצא מרשות מלמדה וכווה ישיבתו בבית המדרש בכל דבר הקשה לו בטלמודו היה פונה להלומדים שם ופרשו לו מוי שלי היה תשוש כוח דקה ושפל רוח מרוב עוני שקוע במחשבות ליבות תמיד ובודד לא לעצמו לא צעק ולא השמיע בחוץ כולו אלא יושב לו בזווית ולומד בחשי וכך היה מן הגו גם חבריו הנארים מעולם לא הלבין פני אחד מהם בדיבור קשה ולא פגע אפילו בזבוב רוחש לפנה ולקוטל השתיקה זו הייתה אחת ממידותיו הטובות אבל כנג את זה היו העיניים לא לפה והן הביאו את רוחו ריבו נו של עולם כמה נפלאו אלא העיניים כמה חן ונאימות בעיניים אלה איי עיניים מפוארות בגוף חלש ומרוצץ זה עיניו היו יורדות אל חדרי לב ומושחות אותו בחבלי קסם ואת נפש איש לקחו שתי טיפין קטנות והן תהום רבה וביטהום זו נראה כל רחש קל שמתרגש ובטוחה אפילו הקל שבנערים הפרויים כיוון שהיציץ מוי שלי עליו מיד רפו ידיו ולא מצא עוד את לי בו לנגוע בו בעץ בקטנה הר שלי היה בז למוי שלי מתחילה הייתה בחרלו למה מוי שלי יושב בזווית לבדו ובין דעתו עליו וחשדה הוא בגסות הרוח הר שלי בעצמו היה לו הרבה יותר משמינית שבשמינית גאהבה ולא יכול למכול על אלבונו למי שאינו משגיח ומרגיש בו בעיר מולדתו הלו היה ראש וראשון תמיד בין חבריו ואתה הבא זה מוי שלי הנער הוא מבטלא למהר הער בליבו אי נרוצה בו ולא אבית אליו עד שיבוא הוא אצלי ראשונה אוכשהעברו ימים שניים ומוי שלי לא בא לא יכול עוד הר שלי לשלוט ברוכו והלך עובה בכבודו ועצמו אצל מוי שלי מתכוון בליבו להיפרה ממנו ולהורידו מגדולתו להזמינו לדוק רב במלחמתה של תורה לידה ולהבדה מי ינצח את מי וחוח מי גדול ביותר והמלחמה ביניהם הייתה קשה זה בעל הזה באחד העניינים החמורים בגמרה שקשה להולמם ער שלי מתאפך בתחבולותיו נמור אותך ופניו מתלעתין והוא מתנדנד בכל עבריו ומוי שלי מצידו לא ייבהל ברוכו ולא יחפוז מפרק פירחות במתינות ומתארץ קושיות בדאם יושבת ולבסוף, נעשו חברים הער שלי ראה שטעות הייתה בידו לחשוד את מוי שלי בדבר שאין בו ונתדבק בו מעטה בכל ליבו והתחילו לומדים שנייהם בכביעות יחדיו רבי אברהם אמר לדבק טוב, היה משבחם וקורה לכל אחד מהם בשם שייקץ מרוב חיבה וגברה האחבה בין שלושה אלה סוף פירק חט בספר השני בספר אמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שני פירק תט This LibriVox recording is in the public domain Read by Omri Lerner ספר שני פירק תט בספר אמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים ליזר ינקל עשה את רצון השתו ושתך חמין בלילה לרפואה והיזיה למוחורת עמד וחרח על גרונו מטליט אור שואל שהר שלי מצא אותו בתוך כלי דרך כדבר אימו גם שתי ביצים בבת אחת מפני שגמיעת ביצים יפה לכל וכל התחבולות האלו היו לבטלה הצינה הפקעתו בתפילת יום שני של ראש השנה פגיעה רעה מאוד עדיין כיחו וניעו מעיקים לו בחזיהו והזוהמה אינה פוסקת בגרונו וכשהוא בודקו ומשמיע קול כפיש הקיצה כמחת בצידו הסמולי הקיצה זו לא הייתה מבהילתו כל כך היהודי הרי למות ביסורים כמה וחמה מחאובות הוא סובל במחייו ואינו חושש אלא על קולו המקולקל על קולו שמימנו לחמון נמצא וחייו וחיי אישתו תלויים בו עליו נצטער מאוד הנה יום כיפורים ממשמיע שובה ולגרונו הוא צריך לעבוד בו עבודה רבה וגרונו נכר אישת השמש ירגיש הבצערו ובכם לתא עליו באה לרפ אותו בכל מיני תרופות נתנה עליו אספלנית גדולה מזבובי אספנין אסתה רטייה מחלב ודונג והשקטו תראי כם ממיני עסבים שקבלהם בידה מגויאז גנה גם ציר של קישועים כבושין והריחת ובאשן של נוצות חרוכות ובתבקי ולחשלו גם לעין הרע וחרחה אחת מפוז מקעותיה של צמר מסביב לגרונו ליזר ינקל העלוב הפקיד את גופו בידה שתעשה בו חרצונה ובלבד שיהיה כלו חוזר אליו עבר יום אחד ושני ימים חלפו ואין כל בערב יום הכיפורים בבוקר נפתח פיו אבל אין הכל כל ליזר ינקל אלא כמין בת כל יוצאת מגרונו תחילתה נהימה משונה אבא ונמוכה וסופה צפצוף דק ומרוסק ליזר ינקל התחיל משנה לעצמו ואומר את הפזמון יעלה בניגון ויש את השמש שומעת מנענת לו בראשה ואומר את בדמה מפני השמחה ברוכו וברוכשמור קולך ערב ומתוק מדווה שנעים הוא ויפה הרבה יותר מבראשונה אותו יום הכיפורים היה ליזר ינקל משמש בבת כל ומנגן על הנימה הדקה שבגרונו וכיוון שנתפתר מהעבודת יום הכיפורים בעזרת משיח הילמים ואין להוצורך בכלו עד ימים נוראים לשנה הבאה לא היה חושש לכך שניחר גרונו עד השנה הבאה ישוב וירחמא הוא האלה טוב והברך אותו בכל כמיקדם אלא עד שהסיח דעתו מגרונו היו העקיצות חוזרות ובעות לו בצידו מתחילה היה מנחם את עצמו ואומר אין בכך כלום יעבו שניים שלושי ימים ויחדל כאבו ישקב וירווח לו כמשת השמש מנחמתו ואומרת אין בכך כלום הקיצה זו אינה אלה מחלה מהלכת היום בעיר ואין משגיכים בה רק לאחר שכבדה עליו הנשימה וחים עד שפרחה נשמתו כמה שעון והמולה ובני ביתו של השמש נווחו הבהילו אליו את הרופא המומחה וחפז והקיז לו ושפח את דמור בכל חלי אומנותו אך גם הרופא לא הולו ונתלו והניחו אותו בהגלה והוליכו הוא לבית החולים בין כך וכך עברו ימי עסוקות והחג הזה היה להר שלה לחגה בעצם יום שמחה תורה חלה שביב כל כך עד שלא האמינו עוד בחייו ויום זה יום ססון ושמחה ליהודים היה כתשעה בעב להר שלי כל אותו היום לא טעם מאום החוץ מחתיכת הדוב שנין הנתונה לו בבית המדרש כשנקרא להעלות לתורה עם כל הנארים וזו הדוב שנה וניה לא היו כמי מיקדם לשעבר חן ונועם של קדושת יום טוב הוא צק בה הייתה משמחת את הלב ומהירת עיניים וכולי אומרת שמחה תורה ועכשיו יכול מין מעפת תנור פשוט כמח בדבש שנקנה בשוק בפרוטה ומברכים עליו מנהי מזונות תוושילים של שבת ויום טוב, תעמם יפה וריחם נודף ביותר מין תוושיל אחד יש אמרו חכמים ושבת שמו תבלין זה שרחוק מתנינים מחו ולא ימצא בארץ החיים ואין אומות העולם יודעות מהו מלכי השרת מביאים אותו מגן עדן לבית היהודי ביום השישי ומתילים אותו לתוך התוושיל שמבשלים ותומנים אותו לשבת נגד כל בעיה עולם אמרים כאן בדעה צלולה ומיושבת ולהמלגלגים לא חי שינן שכל מי שלא טעם תוושיל של שבת התמון מבעוד יום לא טעם תוושיל יפה מימיו ימים רבים והוא קל לזה ינקל במחאובים על משכבו בבית החולים אוכשהונח לומעת חייתה רוח הר שליבנו לבוא היה מלא שמחה כל כך את שלא נשתייר במקום לכל מחשבה אחרת ושכך גם את נפשו להתבונן במה שנוגר לעצמו אבל אחר כך רבו הצבותיו ומחשבות רבות כשטף רבים יחד באו והבהילו הוא פתאום התחיל מיצר ודואג ומחשב דרכו הנה עוד מעט באה את לחזור למקום הוא לביתו וצר לא מאוד לעזוב את מוי שלי ואת רבי אברהם שנפשו קשורה בהם וחברתם מה נעימה עליו אמת נחשפה נפשו לימו לדתו שלום אימו ואיכה וחיותיו ואת שלום כל חבריו אבל מה יעשה בביתו ומה יהיה בסופו שם התחיל מדמלו את הלחץ והעוני במהון הורב העויונים איך כל בית אברהי וים סגופים ומעונים והכו בעצמו התענה שם ורעב ללכם תמיד זכר את כל עינותו ורחפו עצמותיו ומה יעשה ישב כאן הדבר קשהו הכי תמציא לשב כאן אצל מי כאן ואיך יעזוב נער קטן אית אבי ותימו וישב לו יחידי ואפילו תומר שהוא ישב כאן הרי קשה מה לוכן למה ולמה כך היה הר שלי מהרער ונפשו מראה לו מאוד ולכנסימו בדברים ושאל לו ברחמים רבים למה יראה לבו ולמה פניו זועפים הר שלי התחיל בוחה והגיד לו את כל לבו רבי אברהם נתן ידו על ראשו מחליק סערו בעהבה ואומר המתינה, המתן לי את ישב בדעתי והראה מה לעשות לך לפי שעה אל תהשחל ואל תבקש שייקץ סוף פרק תט בספר השני בספר עמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שני פרק יוד ספר שני פרק יוד בספר עמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים לא היו ימים מועטים ויצא לייזר ינקל מבית החולים נשתנו פניו ונתדלדל בשרו וגופו נעשה גל של גידים ועצמות עד שכל רואב נצמלאו עליו רחמים מעולם לא היה הר שלי אוהבת אביב בכל נפשו כמו באותה שעה והביב גם הוא מעולם לא היו מפיקות אהבה ורצון ודיבורו לא היה רח ונעים בכל נמוך ורוטט כי בשעה זו דומה שנהפך לתינוק בכל דיבורו בנחת נגע עד הנפש כאילו נשמע בו קובלנה על מחאובב הרבים בחיי הוולו ובקשת רחמים אלנה הרפנה רוח בלסוב למ הר שלי היה נופל על צברי אביב והיה מגפפו ומנשקו ילמלא הבושה מהכבטו מפני שהנשיקה אינה נוהגת אצל היהודים אדם ישראל העך יעמוד פתאום ויהיה מנשק לחברו ומכל שכן בין להביב הרבי אברהם נפנה עם לזה ינקלו לקרם זווית בבית המטרש ונדברו שם יחדיו אחריכן קאו להר שלי ובהצלם ואביב פתח ואמר לו אני ורבי אברהם יחיה משתאים ענו כאן בכה הר שלי עם רצונך הרשות בידך להישאר כאן הר שלי גועה בבחייה מבית להביב בעהבה רבה ואינו מוציא דבר מפיו רחשי לי בו לאחר שהפציר אביב בו השיבות שובה קצרה לא פרידתך קשה לי אוי, הר שלי נענה אביב מתענח מקרב לי בו לא לעולם שותה הבן לא לעולם הוא אצל אבא מה נעשה? אני מרגיש בי שכחותה היא אוי הולכים ומתמעטים יום ליום הרבה סבלתי במחיי על נטיב קבני אוי, מה נעשה? היום או מחר והפרידה הרי היא סוף כל האדם אבא, אבא, אומר הר שלי בבחיו ותחנונים איתך השוב לבייתי הלבייתי מעדנים לנפשך תמצא שם בבייתי נהנה חאב והופך פניו לרבי אברהם מנענה בראשו אמר, תבר נעתה עםו רבי אברהם אל נתתקש חביבי פתח רבי אברהם בדברי פיוס מחזיק בסמטרו של הר שלי ומחליקו בחיבה חוץ ממך רעבו שם הנפשות בבית אביחה כלום אין אתה רואה צרת נפשו של אבא אבא אין עוד כוח בולעבוד מנכסף אברה אך מעת מחלה ממהטת את הכוח ואת הממון ואם מאחורף עוד ממשמשים ובאים לקרתנו חורף ארוך שנה זו מאוברת הצרכים יהיו מרובים כמה עלובים שם בני בית אבא אתה בעצמכת תראב שם ועוד תפסיד להם תהפך ותוציא בלעם מפיהם מדברי רבי אברהם האלה נחמרו רחמי הר שלי ואינב זל גוד מאוד ברכת רבי אברהם אמר אבא ברכה הוא על רוב חסדיו שהוא תורח כאן בשבילך וישגיח הלך ברחמים לכנבני בדרך ישרה הוא שמה לרבי אברהם כמו לעב רחמן הוא מתכוון שומע אתה רבי אברהם מתכוון לטובתך יערי חשם ימה ושנב ואתה שיקץ אומר רבי אברהם תופך לא להר של ילכתפו בן נחת ובזכות ידידות מחד עם על מעל פניך ולך, לכנעתה לחברך השיקץ שם החורף הקדים עובע באותה השנה רוח קר נשב פתאום מצפון הוא נשיאים פנן כבד אימו אליהם משלטב של החורף הרצים לפנה והומים בזב ובכל רעש רגזו כל יושבי חלד הנה האדון הנורה בהיקה את הארץ אחרם הסדות הנה זה התופים תחריכי שלג לבנים והצי היער עבילים עומדים חסופים וחפופי ראש ובדיהם אסורים בחבלי חפור וקרח לא נשמע כל מקנה רמס וציפור כנף עוד עינם אלה נמלטו על נפשם לקצבי ארץ וימים רחוקים ואלה וואו במערות ובמכילות אפר דומייה מסביב רק אורבים מאופפים אגודות-אגודות על פני רקיעה השמיים וחינגה בעדתם או אולי שיח וסיג להם בצורכי ציבור ומי נבון וידעם מה הם מהגים ומצפספים שם וקורים בגרון אחרף הנה בכל המקומות האלה ממשלתו רק כסלון עיר והם בישראל ומרובה באוכלוסין היא לבדה אינה נכנעת עוד מלפנר והוא עושה עם המלחמה הוא משליך בית קרתו והביצעות וההשפטות והשופכים בחוצותיה אינם חוששין עדיין עומד טעמם ורחם לא נמרכב התחילה הוא משלי החלאה קרחו כפתיטים אבל לרק יגיעו היהודים הכסלונים באים כדי הרבה לרוב דשים אותו בעקביהם ועושים ממנו סוכה סרוכה ואחורה מאפרה דערה הוא נותן שלג כנס על הגגות לעוד כי הדור מימה ופרות רעיבות בעוד איזים ותיישים מכנות הרבה לאכול טבן וחציר גגות ושומתים אותו לארץ גם יהודים ויהודיות באים בכדרות ובחדים ובן נמאס בהיה להם למים לשתות ולבשל ואף לחבות בו את השריפה מפני שהימים ההם ימי השריפות לבני ישראל בכל משוותיהם אש מתלקחת בפיח ארובות האשן וחיסלון בוערת אחורף מתגעש הולך וסוער ויהודי כיסלון אינם נותנים דעת המילב מבלועים ונעלות בלות ומתולעות ברגליהם כאילו הם הולכים עם אוקרי מלעיגים בו ומתכוננים להכיסו ובשעת מלחמת חורף זו בכיסלון עומדת לה אצל האכסניה הקבציאלית הגלה גדולה עם שלושה סוסים דקי בשר ודבוי תחורים אקומי גב ומדולדלי סאר וכיצרי זנב שבאבונותיהם הרבים נתחייבו עבודת פרח להולך כדי שני מיניינים יהודים לקבציאל ובתוכם גם את ליזר ינקל שלנו על משמרתו ניצב שם הסרסור מפקח להגלה ומתבונן במעשה מנכבה גורף בראש שרביתו שיעורי חשש מתחת רגלי הסוסים ופתאום הופך פניו כלפי אחד מהם ומקה הוא בידו על הלכי הקאה בעלמה בליחת ואבון כלל מקללו ואומר אי, נבלה סרוכה הלוואי שתהיה פה כבורתך ראון האכום מרטיה והיא לא יכולה עמוד תחת אבל רגליו לעוף הוא מתווה הנשר הגדול הזה אכל שאול תאוף זהיבור תגר מובאס ליזר ינקל לבוש כלי דרך ומצנפתו יורדת לו עדי נב נחפז עובה והר שלי אחריו עם חבילה בידו אוכש מסרו אותה לידי הסרסור ונסתכלו בתוך האגלה הלכו ונתקמצו לתוך הפונדק ריזי הפונדקית שסינורה המופשל למעלה מעוץ בחגורתה וחפק דירה בידה הייתה עוסק את אותה שעה בחשבונותיה עם בעל ההגלה ואורכי ההרבים שעומדים עליה מימינה או משמולה והיא מנהמת עליהם כדרגה ולכל אחד אמרה התומר בבקשה מכם מה אתם אומרים עליו וכיוון שנדפטרע מהסקה האם אלה והרגישה בליזר ינקל נתנה עליהם בכולה מעבירה את חותמה לאורך כל זרועה ואומרת הנה זה הבחור היפה ולמה הגם אתם בנוסים אי רום הוא ויחף ויוצא לדרך בחורף ביום קרה והביב היפה עליו מה אתם אומרים הוא בעצמו חבוש מצנפת בראשו ומטליט אורשו על כאחד עשרים והילד אכסים לתו הבאלה לאורו והיא מקרח יוכלנו בדרך מה אכפת לו ובבקשה מכם מה תומרו על אבזה בני לא ילך אימי מצטדק ליזר ינקל ואומר רעזה חדש הוא הוא בעצמו הולך לאור ואת הילד הוא עוזב לנפשו בעיר רום הוא וחוסר כל מה אתם אומרים עליו על אבזה זאת אינו עושה אלא אחזר מי שלי בוא לב קידר כך סימא רי זה דבריה מסתכלת בהר שלי והולכת לה באה להגלה נוטל את השוט לידו לובש צורה זהומה ואומר בינו לבין עצמו פסוקי דתו חייכה ודברי גידוף בעלמה לעות שהוא מזמן את עצמו לדרך היישראל יוצאים דחופים ומבוהלים לכבוש להם מקומות בתוך הקרון וכל אחד קופץ הוא מטיל עצמו לתוכו במשירת נפש ורמה חבריו יהודים נתחכים ונאבקים זה עם זה הוא מהומה הוא מבוסר הוא קטתה ביניהם לאיזר ינקל העלוב תלוי ויושב על קצה חבילה אחת בתוך הגדול וכל דחיפה הוא מקה בצידו הוא מקבל בעהבה ושותק הוא מצפטר מבנו אהובו בן נפש אגומו הר שלי מסתכל בפעם האחרונה בפני אביב המלובנים קסיד ובוחה ומרוב צערו הוא עומד משומם אינו מדבר ואינו רואה ומרגיש כשההגלה זזה ממקומה בחייה זו מה היא נשמע בחוץ כל ריזה שראתה את הר שלי בוחה ואם הלך אבא מה בכך הרי הוא לא מת חלילה הרי לך אמרה אליו נותנת לתוך ידום על בוש ישן תול ולבוש אותו לאורך ימים ויהיה חמלך אל תבקה בו הביתה שמה אוכל אתה רוצה אינו רוצה אומר הר שלי ונפשו לריזה שדברי הנחמו אותו מעט מיגונו הוא אומר אינו רוצה תוהה ריזה ואומרת הנשמה כזאת שיומר אדם אוכל אינו רוצה אדם אוכל כי לכך הוא אדם אתה הלך לך אם אין לך רוצה ומתי שתרצה תבוא זכורנו ובו בכל שעה שתרצה אל תשכח סוף פרק יוד ספר השני בספר עמק הבחא מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שני פרק יוד אלף This LibriVox recording is in the public domain Read by Omri Lerner Jerusalem ספר שני פרק יוד אלף בספר עמק הבחא מעט מנדלי מוכר ספרים להתיד לבוא בבוא יום הדין הגדול והנורא וישני אדמת אפר יקיצו לתחייה ויעלו המונים המונים אל עמק יושפת, מביאו הקדוש ברוכו ליצר הרע ושוחתו בפני הצדיקים ובפני הרשעים. צדיקים נדמה להם כהרגבוהה, ורשעים נדמה להם כחוט הסערה. הללו בוחים והללו בוחים. רשעים בוחים ואומרים, היח לו היינו יכולים לכבוש את חוט הסערה הזה. וצדיקים בוחים ואומרים, ריבונו של עולם, נזכרים לנו בצערינו, ביסורים ובמיני פורענויות שהיו לנו בחיינו ונשתומם האחה יינו יכולים לכבוש הרגבוה הזה. כל החיזהיון הנפלה הזה עולה על הלב בסיפור קורותיו של הר שלי. עכשיו, אפשר כשהוא נזכר בצעאו לשעבר כמה ייסורים ועינויים קשים שמל בימיו וחמה סבא נדודים ותלאות עד שמצא לו נטיב מן אתיבות עולם, תבכי נפשו בקרבו, והוא תמיה, היח, תולעת יעקב כמותו היה יכול לכבוש את כל אלה ולא נרמז ברגליים. פחות תבכי נפשו עליו, ועל רבים כמותו בבני ישראל, שכך הוא גועלם להיות נלחמים מיני אוריהם בכל מיני פורענויות משונות ופגעים רעים, ולהיות מתגלגלים גלגול מחילות ומתפסים על ראשי צוקים ותואמים תעמיתה כדי להגיע לאותה המעלה בסולם החיים שהיא נדמה להם מרחוק מרחפת לעינייהם. אוי, כמה עלובים הן בני ישראל, עלובים הן אפילו בהצלחתם כביכול, והיונה לנו למשל אלה המאושרים בתוכנו שמעמדם נראה טוב שבעלי צורה הן וחיים בניימים, אבל כלום עמידתם קבועה ובצורה שלא יתמותתו מהבל פי ומרוחות המנשוות בעולם, כלום צורתם צורת אדם שלימה נעה ורצויה לכל הבריות, אוכלום חייהם חיים של כבות ושל עושר וטובים הם כל צורכם, וכי כדאי הוא עושר מדומה זה לקנותו ביסורים ותלאות הרבה כל כך. וצורה פגומה ודומות ממועטת זו להמיעית בשבילה חוחות הגוף והנפש? ומה החיים הללו הטלויים מנגד שיהיו ממיטים עצמם עליהם ומעבדים באמל בצער ובסיגופים ימי העלומים? אמת יש בכל אלה מעין אותו החיזהיון שבאה גדה זו יש כאן רשעים ויש כאן צדיקים והרגבוהה של פגעים ובחייה אף הם יש כאן? אבל להשוואה הגמורה בין אלו שני החזיונות עוד יחסרו דברים הרבה. אין כאן תחייה תמיתים, הסתם קייה מדיין, רשעים יעלוזו, ואף אלוהים ומשפטו עוד אין כאן. רבי אבם היה שוקד לטובתו של הרשלי ועושה בשבילו כל מה שאפשר. על ידו היה הרשלי סועד בשבתות אצל אחד ממקיריו, ובאות החול היו אנשי בית המדרש מזמנים אותו פעמים, זה לפתשחרית וזה לסעודת הערב, ועל דרך זה היה ניזון בצער, אוכל בצמצום, לא אוכדי סביעה, ויושב בתענית לפרקים. ובאותם הימים ימי רעבון ואוני נתגלה לו טעמו של ויוכלו בפירושו הנפלא, שהוראתו אצל כל בעלי עולם אכילה ממש, והצל היהודים הוא יוצא מידי פשוטו, ואין ויוכלו אצלם אלא נראים כאוכלים. ולא יודעי לו להר שלי באינוי וסיגוף הגוף אלא שהיה לו גם אינוי הנפש מתוך גאה גואב הגדולים למולדתו. אמת הדבר שגם שם בבית אביב לא ראה טובה מימב, ואף על פיכן, צרתו לא הייתה צרה במקומו, כמו במקום הזה. שם הייתה לו שעה של קורה טרוח, מתחמם כאפרוח תחת כנפאימו. שם היה יליד בית, אחד מאן שהמקום, בכל היו קרובים אליו, ורעב ומיודעב הרבים. לב אחד לכולם ויודעים זה את נפשו של זה. אפילו הבעמות בעיר, והבטים, העביר שהיה מנשם, והמקומות שהיה מטייל ומשחק שם חבריו, כולם היו קרובים אליוו. וכאן גר הוא ונוכרי, והכל זרים לו. גם השמש והירח והכוכבים אין פניהם עירים אליו, כבראשונה בעיר מולדתו. והדבר דומה לאדם, שפוגש בני משפחתה של גרושתו. עכשיו אין אלה עוד קרובה, ואלא בני אדם סתם יודעב ומכירב מקדם. גאגויים כגון אלו, המדיבים את הנפש, ואין הפה יכול לפרשם, אין מרגיש אותם אלא מי שנתנסה בתירודין, מי שנתרחק ממקומו וממולדתו ומאהובי נפשו, ונעזב הוא ובודד, כי נקודה קטנה אחת נבדלת ושת בעולם, בעולם הגדול הזה. הנה, עולםו של הקדוש ברוכו גדול ורחב ידיים, ובתוך העולם הבגדול הזה קטם קטן יש, כטיפה של צועת הזבוב, וזה כיסלון העיר. בתוך טיפה מזוהמת זו שיש נקודה, הוא בית המדרשם, ובתוך נקודה זו עוד נקודה דקה, הוא הספסל בה, ובאותה נקודה הדקה עוד נקודה דקה מן הדקה, היא מין בריאה קטנה, והר של אישמה. בריאה קטנה זו רבוצה כסממית, באמצעיתה של אריגה המעשרשת, שמקיפת כגלגל גדול. ממנה נמשכים לכל לרוחות מסביב קווים ארוכים ודקים, שכל עיקרם קבוצה נקודות קטנות, שאין העין שולטת בהן מפני כותנן, והחכמים קוראים להן עתומים. והולכים למרחקים דרך האוויר ודרך התוהו והבוהו הוא האתר, החומר היולי במרחביה, ומגיעים לכוכבי השמיים ולכל הנמצא בחללו של עולם. וממילה מובן שהולכים ומגיעים גם לקבציאל. על קווי רוח האלו מתרפקת נשמתו של הר שלי בכל הגיגיה ומחשבותיה, ומגמת פניה למולדתה ולבי תביעה. היא מתרפקת כך השמל הזה בחוט הטלגרפיה, בכל מהמצאי חוח, והרגשותיה רשוי אש של הוותיה. ניצוץ של רגש יוצא מחברי לב, נוגע באחד מחלקי הקו ומזעזאו, וחלק זה עמוסר שביב אישו לחברו, וכך הוא רץ קל מהרה הלאה הלאה עד שבא ונכנס כבר רק בליבות הוריו. ומייד הם מרגישים בהר שלי, וגוהקין מעמקי הלם. גיעוק זה לנו, הם אומרים, סימנו שהר שלי מזכירנו. הם מתעוררים עליו ברחמים, ומצטערים שהוא כסה עובד באר נוכריה, ונפשם תבקי במסטרים. אבל מה יעשו העלובים האלו לבנם, עם דלים הם מאונים ואומללים מאוד. האם מאחרת שבת בלילות, מפרך את גופה ומחלה עיני הבימריטת נוצאות, ומכל העבודה הקשה אין לה אף פת חריבה. והאב, משעה שחזר לביתו, חולהו, כוחותיו הולכים ומתמעטים, כפטילת הנר שחולכת וחווה. האניות מתגברת, ואינו יכול לראות בצער בנב הראיבים והשוממים, אינו יכול עוד לסבול לצרותיו. הרבה סבל במי חייו, ואתה צר כוחו, ועוד מעט ותתייבש הטיפה האחרונה מילחלוכית חייו. האב והאם שניהם נהנחים ונהנקים, כשהם נזכרים בבנם הנודד והנעליו, שנפשם חקלתה אליו. והגות רוחם הקשה, תשיט בגאון גלה, וחוזרת ונמסרת על ידי קווי רוח האלה בעצמם, לתוך לבוא של הר שלי. והנה הלבבות נתלחשים, ונשמות יחדיו ומטיקות סוד. שתיהן מספרות ברגש, בלא אומרו דברים את צרותיהן. זו אל מקומה של זו שואפת, ולפנהן תערוץ דעבה. אז נראה בחזון להר שלי, והנה אביב חולה, שוכב גלוי עיניים ומבית לבנה ואיתו, הבטה זו שיש במאין תפילה ותחנונים, ווירקת שלום בשעת הפרידה. בנב מחסיפים, כולו רוטט, ודבריו בלחש נשמעים. חזות קשה זו מפילה על הר שלי עימה, בחו יבקה בלילה על משכבו, על ספסל בית המדרש, וחש עתידות לא טובים לו. הנה, זהו פשוטו של דבר השגור, בפיהבריות. ליבוש לדם אומר לו, אמת, ליבוש אל הר שלי היה אומר לו, אומר ואינו פוסק, עד שהגיע לו מביתו הבשורה הרעה. קדישר שלי, יתו מטה, אין אב, סוף פרק יוד אלף, בספר השני, בספר אמק הבחה, מעט מנדלי מוכר ספרים. ספר שלישי, פרק אלף. זו ליבור בוקס רקורדינג, הוא בנב דומיין, דברי לירנרו, ג'רו סבן. ספר שלישי, פרק אלף, בספר אמק הבחה, מעט מנדלים מוכר ספרים. אב לא של הר שלי על אביב, וצערו על אימו, העלמנה השוממה ובני ההייתומים המתפרנסים בדוחק, הגעגועים על מקום הולדתו, וצערות נפשו הרבות, חוסר, וחפן, גלות ונדודים. כל אלה ביחד, גרמו לו, ברוב הימים, שיהיה מעמיק ונכנס, לפני ולפנים בחדרי ליבו, כשבלול זה, שמתכנס לתוך קליפתו, מתבונן ושוגע ברוב מחשבותיו תמיד. שם ראה את עולמו לפניו. בעולמנו, עולם עשייה זה, היה לו חלוב צער, שהעוני תופסו בו בזרוע ואינו מניחו לעשות ראשו. הוא מזכירו בכל שעה, שהוא חלש, דל, ושפל, ובזוי מאוד. ואין לפניו, אלה צערות וכל מיני פורענויות. התחיל בורה לעצמו בתוך מפשור, עולם נעה ברוב פלאות וגם עדן בתוכו. ואם כל ראשי בסמים וטענוגות בני אדם, נהרי נחלי דבש וחמא. עולם שבו השמיים נפתחים, אוכרובים בני אלוהים, נשקפים עם מעל, מעירים פניהם, זמרים שירי ידידות, תקווה טובה בתנחומים, אהבה, וחסד ורחמים. שם אונג ומנוחה וערוב שלום. הרוחו מרחפת חופשי במרחביה, והחיים טובים ונעימים. חומר לבניין עולם נפלא הזה היו מספקים לו מדרשי הגדות ומעשיות, חדשים גם ישנים שבאו לו בקבלה בכתב ובעל פי. דברי הלכה בתלמוד לא היו ממשיכים עוד לבוא כבר ראשונה, והיה לומדם באונס שאם לא ילמוד, מי ייתן לא אפילו מזון סעוד האחת. גם מוי שליחברו היה דוחק בו תמיד מעוררו ואומר, בו ונלמוד, בו ונלמוד. בשעת נתילת הגמרה והוא צריך לזמן את עצמו בן נענויים ותלתול עברי גופו כדי לא רבו את החשק ללמוד. באותה שעה היה טועם ממין זה שאדם טועם בתחילת כניסתו לתוך אמבטי של צונם. אבל חשק הבא מחמת אונס אינו אלא אור מתעה מתלהת כרף עין ושוקע. לאחר שייתי את עצמו בראשו ורובו לתוך ים התלמוד וטבל שם כמה טבילות החזתו צינה וחפז ויצא משם כדי להחמת נפשו. ומקום להתחמם בו היו לו ספרי הגדה וסיפורי מעשיות נוראים של בעלי הסופות ואנשי מופת. שם היה מתלך ברחבה מניחת שור הטם ושור המועד מובטח בלבו שלא יובדו ממנו, והרוח לא ייסעם חס ושלום. הרשלי היה קורא דברי נפלאות הרבה ונוראות אין מספר. מה עשה ברבי מאיר בעל הנס ומה עשה ברבי יהושוע בלבי, שאליה אונבי נתן לו רשות להלך עםו ולראות מה עשב בעולם ומה ראה הגיע לו בטרך ומה עשה ברבי חנינה בן דומה, שהיה אביון גדול, ופעם אחת יצטע כמין קף יד משמאים ונתנה לו רגל של שולחן זהב ומה עשה ברבי שמרון בין חלפת, שנתנו לו מרגליות משמאים ופעם אחת פגעו בו עריות ונתנו לו בשר למזונו ומה עשה ברבי שמרון בין יוחאי שאוציא את על מדב העניים לביקע אחת והתפלל ואמר, ביקע, ביקע מלאי דינה רי זהב וכן היה ומה עשה ברבי ישמעאל בנלישה שאמר שהורידת יופי אל שר התורה וירד כשלב אש ופניו כמרא ברק ומה עשה ברבי ברב חנינה היה אני ונתן לו אליהו עלי גן עדן ומחרם ביודבט אלפי דינרי זהב ועוד ניסים הרבה שנעשו לחסידים הראשונים בימים ההם וגם לאחרונים בזמן הזה רואי שלי דעתו לא הייתה נוחה מהר שלי שהיה מפסיק ממשנתו והוגה בדברים אלה ופעמים רבות היו החברים הללו יושבים יחד בבית המדרש וספרי הגמרה הפתוחים לפניהם היו ביניהם דברי שיחה מעין אל אוי, הר שלי עד מתי תשגה והוא ראה לי בחה ותהיה כחולם מה המוי שלי מה אתה מדבר בוא ונלמוד הר שלי אוי, בוא ונלמוד הרי לומד אני מוי שלי ומהיין בספר לך הר שלי שתעיין בגמרה הגמרה ראשית הכולי פתח פיכה ונתחיל תנו רבנן אף לב אפלע אני מצא בעולם עושר גדול יותר משה? מה אתה שחר שלי? וחייצת עמידתך שמנה הר שלי ואמור מה נעשה כאן עם התוספות קשה מאוד מה טוב ומנעים טוב ויפה מאוד מהר שלי? עם דברי התוספות מחוברים לך שומע את המוי שלי כמה מאושר היה רב יוסף וחמה גדלה, שמחת אני זה כשחצה את הדג בערב שבת הוא מצא מרגלית בבטנור מרגלית יקרה, שהזמין לא הקדוש ברוכו קלפי, אני בטוספת והוא ברבי יוסף התוספת הר שלי מה הבאי? מה הבאי מרשי? כך היו הדברים על עסקי הלימוד בין שני החברים במות החול וכנג את זה במוצאי יום מנוחה הייתה להר שלי רווחה בליל זה ניתנה רשות לדמיונו לשוט חופשי קירצונו ואין מוכה בידו מוי שלי חברו היה בטל בו מדברי תורה הוא פורק מהלב ובלב הכי הרי הלילה הזה בעצמו מסוגלת לחזיונות יש בו באותו הלילה מעין כסם והמון נסתרות שמעוררים את רוחו של היהודי מטילים בו עצבות נעימה ועושים את נפשו כמלכחה מי החפץ להבין זאת יבונה לביתו של יהודי בשבתות ומועדים ובמוצאי ימי מנוחה וייתבונן לחייו ומה עשה הוא שם סוף פרק א' בספר השלישי בספר אמק הבכה מעט מנדלים אחר ספרים ספר שלישי פרק ב' ספר שלישי פרק ב' אמק הבכה מעט מנדלים אחר ספרים לחונה רבותיי ונלכה לבית אביב של מוי שלה שמוליק אביב של מוי שלה סמרטותה הוא מסעו ומתנו בפגדים בלים כל היום מבוקר ועד ערב הוא סובב בעיר ובה בחציירות ובבתים לקנות ולמקור סמרטותין ומלבושים בלועים קפוף הוא ושכוח פניו צנומים ומקומתים וזקנה קפצה עליו בלא עת מאוצר רעב יגון עייף ויגיע משות בעיר כחלב הוא בא בערב למעונתו בית קטן ושפל ובחיסו פרוטות מספר הוא פעמים כי סורק אין בו פרוטה אחת קורך וערבית ואוכלן ביחד לא כדי סביעה קורה שמה ונופל על אמיתה הוא שוכב בלוחוח כמת בעבריו כבידים עליו בבוקר יקום מצל התחייה כביכול יעמוד על רגליו ויצא לפעולו עד ערב כך הוא חי חיי קלב בכל ימות השבוע וערב שבת צורת ביתו השמא משתנת מסויד הוא הוא מנוקה וחו לא אומר כבוד השולחן הערוך מבעוד יום הוא מחושה במתפחת לבנה ועליו שתי חלות לכם משוחות בחלמון של ביצה תעבה לעיניים ונרות דולקים במינורות נחושת ממורתות יפה לכבוד יום השבת מנוכה נעימה בבית הרי הכניכוח עולה ממהחלים הרעיבים התמונים על הקירה תחת הכר הם הבנים שבכל השבוע היא מפוחמה ועצובה אתה פנה המאירים צניף תהור בראשה ורוח אכן שורה עליה בתולותיה היחפות שעלו מן הרחצה וקבוצותיהם מסודרות תילים תילים ומתוך פניהן ניכר שהן ממתינות למחמדי איניהן ומצפות בסמכת לבב אז כל צעדים נשמע הולכים ובעים שבתת אבא אומר שמולית בפתח הבית מבית בעהבה לאישתו ובנב ופנב מבהיקים שבתת אבא אומר מוי שלי בכל רם פזון כאיש שבסורה טובה בפיו האב והבן שניהם מתהילים בבית ומתאימים ואומרים שלום עליכם, בכל נעים בברכה זו הם מקדמים פני מלאכי אליון ממלך מלאכי המלאכים הכדוש ברוכו שהיו מלווים אותם לביתם מבית הכנסת סמרטותר זה ערב אלה בין מלאכ ולא נשמה וצורה חדשה כומקדש על הקוס נותל את ידב ומייסב אצל השולחן אשתו יושבת להימינו ובנב סביב לשולחנו כולם מושיטים מזלגות וחפות לתוך כערה אחת וחוטפים להם חתיכת דרג תנה מעט מרק ובסר כיסאורה ולפת כזית מיני מתאמים שלא ראו אותם בכל ימות השבוע הילדים כל אחד מנתל את חלקו לפיו בחמשת הרשי האצבעות שלא ייפול ממנו משהו חלילה ואוכלו בזהירות יותרה בכן וויתמימות ובכוונת הלב כחולדת סנאים זו שיושבת לה בראש העילן ומפצחת אגוז בחוונה גדולה וכל חושה ומעייני הבו שמוליק מתקינת גרונרו ומנגן בשמחה מזמור שיר יום שבת יום שבת קודשו אשרי האיש שומרה הוא ועל היאן זוכרה ועל יסים אליבו הכסרק ואין בו יסמך וירווה ואם לווה הצור יפרה את חובו הבשר יין ודגים ועל יחסר בית טענוגים וכולו הולך וחזק בשירת מייפיטה זה שבח של יום השביעי שבו ינוח הוא יגיעי כוח וסמבתיון המתגלגל בימות החול יעמוד בו מזהה פה סמבתיון על האר שבכל יום רץ ונמאר זהו ישראל המסגולה בימות החול הם רצים בהמולה בהשבת בהמנוחה ונסו יגון והנחה שמוליק נח מזהה פה שוקט וסמח למחר אחר שלוש סודות יושב שמוליק בין השמשות בבית הכנסת ופניו כבושים בקרקע יהודים נהנקים מייבבים אשרית ממדרך מזמור להזכיר כי זו שבת המלכה תשים לדרך פעמיה והנה אימה חשיכה וריח שם כריח קישועים ושומים השמש באה הנן והרפל מתעדמים בקצה השמיים היהודים רואים שם במחזה את הגהינום הבוער באיש להבה שובו רשעים לשאולה עולה באוזנם כי הנה הרשעים מתעולם שביום השבתי ניחו להם מעינו יהיהם בן החלג הופרית ואש והיו מתגלגלים בן נח התרוח על הרערי שלג אתה על צברה ממירדפים והנוגסים עצים למור שובו עורדו לעבדון ובערו שם כולכם יחדיו אוי חלפה אונת המנוחה פני השמיים חמר מרו והיהודי רואה לפניו את הגהינום עברה וזעם ומלכי חבלה וכל חילה הגדול שמוליק יושב דומם שר וזועף ואשת שמוליק היא יושב את תחתיה בביתה על ספסה לחלב אצל התנור וחובק את ידיה בבית חושך ירח מציץ מן חלון קטן וכיו אור נעצל מהודו על הקוטל נגדו ציללי ליל בתמונות משונות מפזזים שם ומתילים אימה על הילדים העומדים צפופים כבני צון בהולים מרכינים ראשם ושותקים ומחרישים דממה רק צר צור אל צר צור קורא שם מנחרכים באחת הפינות היא יושבת שוממה בהצוות רוח ומנענת בראשה ואחר היא מפהקת ואומרת אלוהי אברהם בן נגינה אגומה ויום שבת קודש פנה הלך לו עומדתי ונותלת מן גפרו ומשב שבתו בקוטל שפשוף לבטלה גם שני גם שלישי עד שלפסוף ותמרות השן כמראה אש משונה והיא מדלקת נר של חלב באמל ויגיעה רבה שבוע טוב אומרים בני הבית בנפש נהנחת ורואים בששת ימי המעשה הבאים לקרתם חזרת צרה נשכחה שבוע טוב מצפצף שמוליק מתחמק ועולך בלוח עמדה פעוקה בקרבו אותה השעה שעת גלגול לשמוליק בן מלך התחיל מתהפך לחלב השבוע בא לקראתו עם כל פגעה ורעים להשחית מאיש מראה הוא ולעשותו בזוי מאוד אבל בן מלך זה נאבק בכל מה מצי חוח והיינו רוצה להתהפך לחלב כשרבח ועצלה ונושא אין אב למרום אולי יש תקווה אולי יחוס אביב שבשמיים אולי ירחם ותקווה זו מנצנצת לו בנר של הבדלה הוא מבדיל על הקוס ואומר הנה אל ישועתי אבטח ולא אפחד באמונה מריח ומלודד נפשו המתהלפת במיני בסמים מן הקוס לתוך כיסור סגולה בדוקה ומנוסה לברכה והצלחה והתקווה מנצנצת לו גם בזמירות למוצאי ישבת זמירות מלאות רגשי קודש מרוקחות בסמים משונים דמה וניחומים ענחה ותפילה הזקה ותאמן כדווש במי ראש ולענה ובצר לו הוא מזמר וקורה אדיר היום ונורא זכור און יהיו מרודי הכן די סיפוקי ולכם חוקי הן התעת תקוותי ולישועתך קוויתי אוי ריבונו של עולם לשועתך קוויתי קוויתי ריבונו של עולם לישועתך והתקווה תאמצנו עוד יותר בזמר השחסית אינב מתלהתות ופניו מתאדמים מבית פעם לאישתו ופעם ללדב ומנגן בניעימה אותו המעשה הנפלא מעשה באיש חסיד אני בלא מזון ומחייה גונן בתשובה אישה וגם בבנים חמישה ובידו אין אפילו שווה פרוטה וקפץ לו המבסר באמת היום תתאשר הזמין לו עסק טוב בעבים והירוויח שמונה מאות אלף זהובים הכתוב אומר שמונה מאות אלף זהובים בדיוק לא פחות ולא יותר מלמד שהדבר אמתו ומעשה שהיה כך היה אוי ריבונו של עולם דובב שמוליק בנימה עצובה ומסולסלת ואינב נשואות למרום העתר ננורא והיום עשה ניסים והושיענה אוי עבר חמים הנה הצליחנה אשת שמוליק נופחת באש על הכירה ושופטת עליה הקדירה מלאה בולבוסין לסעודת הלוויאל כשבת המלכה והבנים יושבים סביב לשולחן כנגדה ובטוחם הר שלי המצוי שם בלילה הזה הוא, במרואי שלי חברו אומרים ייתן לך ייתן וייתן בירקות שמיים ליהודים בפי הדמטם דגנם ותירושם ויצרם ובפרי בהמטם שגר עלפיהם ואשתירות צונם להתיד לבוא אם ירצה השם אחר כך הם קוראים בזה אחר זה לפני כל המסובין מעשה ניסים ונפלאות הכתובים בספר הישר ובשער הספרים הקדושים קריאה בשיחות נעות וכולם מתנסעים ברום עולם הדמיון ושוגים ברוב חזיונות אותה שעה רגשי הלב משונים ופני הבית נראים משונים שבת וכל נאימות ומרירות קורת רוח ועצבות משמשים שם בערבוביה והסעודיה היא כסעודת בני משפחה כשמחמד נפשם מתפתר מהם ויוצא לדרך אוכלים ונהנחים ומרים פנים סוחקות ומנחמים עצמם בתקווה טובה לראותו שוב במהרה הניסים הללו שנעשים לבני אדם כל הימים וההגדות האלו היח הקדוש ברוכו עוזר דלים ומגבי השפילים היו מנחמים את הר שלי וזה חכו ומנעימים את חייו המערים המעשה ברבי שמאלקי שכבר היה לעולמים זכרונו בא לפנה והאמין בו באמונה שלמה מהר הרבי אומר בו אם אליהו הנביא הצליח את רבי שמאלקי בשיעתו למה לא יצליח גם אותו ולמה לא יצפה לי שואה שערי רחמים הרי לא ננהלו שם לעובדו ולהתפלל אליו בלבב שלם אצל הר שלי מתחיל ובא אותו הפרק שהוא שעת העביב בחיי אדם שעה שתנץ האמונה ותפרח התקווה ומקור אהבה נפתח שעה שהדמיון יסגיב בחוכו ואין דבר יקשה ממנו שעה שהנפש מתגעגת ותפילה זקה לאלוהים הרום עולה שלא מידעת מקרב לב שעה שבוכין פעמים בחשי על המטה בלילות והבחייה נעימה נעימה מאוד אביב זה לב כל אדם זוכלו הרבה בני אדם אביב חייהם אחור וזיקין וזוואות הרעות מנשבים בו וזה של הר שלי אינו מצוי אלא אצל אחד מיני אלף אצל אנשי רוח בחירייה הר שלי מתחיל להתפלל בהתלהבות יותר הוא מתפלל בציבור שלוש פעמים ביום כחובת כל אדם ישראל הוא מתפלל גם ביחיד בכל שעה שהרוח שורה עליו וכך ערכו הימים והיא ערב ההיבוקר כמן הגוש לעולם והיא ערב ההיבוקר גם בנפשו דאגה ותקווה גיל ויגון היו מתחלפין ובאים בא בזה אחר זה סוף פרק בית בספר השלישי בספר עמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שלישי פרק גימל ספר שלישי בספר עמק הבחה מעט מנדלים מוכר ספרים הלבנה ברוכו וקדושה שלושה אלה כוח מגנת כוחם למשוך יהודים מרחוק כמה שלא יהיה ממהר ורץ לדרכו אתה הולך למשל בירחוב השלישי ככה אתה הולך למשל בירחוב העיר כסלון לעת ערב בהול ותרות בהסכך בית אום מצידי הרחוב כל קורה לך שלום עליכם ומיד ינחה נמשך ועומד בתוך עדת יהודים מיישיב להם עליכים שלום בניימה ובכל זמרה מתנענע בכל עברי גופחה ורוקד כנגד הלבנה עםם ביחד ופעמים אתה עובר על אחד מבתי התפילה רץ, קצבי, דחוף ומבואל וכל יהודי דופק שם על החלון, דופק וקורה מהר, מהר עובור ביהודי ועד שלא נתיישבד ההתחה נמצאת עומד בפתח קורה ואומר ברחו או קופץ וקורה כדוש כדוש כדוש עם כל ישראל שם ובאותה שעה פשוטך כאילו עשו בך מעסק שפים ונתבטל רצונך ודעתך וכך יערה לך פעמים בבית הכנסת באשכמת הבוקר רוצה אתה לקיים ולומר אשר יצר ולפניך היהודי פוסע בן אחת גופון, הכיוס, פתיו, רוח השוט מפלי לעשות חולק לך גבור ובא ועומד אצלך הוא משפש את ידה והסידות מנעים כולו ומתחיל בבירקת אשר נתן לסכבי בינה ואתה על קורכך עומד ועונה אמן הוא קורא ומרצה לפניך את בירקות השחר על הסדר בדיחילו הוא רחימו ווי מטינורות ואתה עונה אמן כאילו פרעת וחולבים אותך במכילת קבודך וכיוון שברחת וקידשת ואמרת אמן, אתה רוקק באהבה ובחובד ראש ופנית והלכת לדרכך מכל דפיקתו שהוא רבי אברהם על חלון בית המדרש במינחת הערב נכפזו וואו לשם יהודי מבחוץ ולאחר אמן חתופה או קטושה קטופה חזרו ויצאו משם ולא נשאר מהם אלא אחד ומהילוחו ואומי מראה הוא היה ניכר שעורחו חותמו האדום והנוצץ עמד והחריז עליו בפני כל ראו, אתה בטי אני בדרך ורוח קר נשב ביבה יבשכני אינב העמוצות לא הביטו לצד אחד אלא בשעה שאחת מבדת לדרום השנית סובבת לצפון כאילו הן צרות זו לזו אגן אינו או לא יפה רבי אברהם רמז לבין אדם זה בעצבה וווי ישב אצלו בשעת התפילה היה זה מתנענה בכן וחסידות ומינענו אי גופו הכירו בו שלא הדיות ואדם פשוט הוא דומה לא מען שמקומינו עט אמר רבי אברהם לאותו בן אדם לאחר תפילת הערבית מסתכל בו בסבר פנים יפות פשיטה יחזיר אותו בן אדם בכל דק וצרוד גורף ומקנה אחת חותמו שהיה מתרגז אותה שעה ומתעתש בכולי קולות אם כן שלום עליכם אמר רבי אברהם לבין אדם זה ונתן לו שלום מאי יהודי יפצ'י נתתש אחותם כמשיב דבר במקום בעלב מהופיץ כך נשמע לי אומר רבי אברהם לעצמו הוא ממתין עד שהתיישב זה מעט ישותיו ואגב הוא מחבדו בטבקי אם אתה יומדים כאן אצלכם להתפלל תפילת שחרית שאל אותו בן אדם כשפסק לתפול בכותמו אם אתה יחזיר רבי אברהם התפילה מחר היא בזמנה כמו בכל יום כנגד מה אתה שואל מחר שומרת אתה אכל יום מות אבי יום אמיתה טוב מאוד אמר רבי אברהם מחזיק בפעת זקנו יתריחנע מעלתו את עצמו יבוא בכבודו מחר בזמן התפילה כתדיר אינב של אותו בן אדם היו מתגלגילות ומביטות לכל פינה ושעמד ממקומו היה מעכם פניו ושוהה מעט כאילו היציאה מבית המדרש קשה עליו רבי אברהם עמד עפו לאחר שיצא העורך מבית המדרש ופנה אל מוי שלי העומד בזווית עם הר שלי ואמר לו לבטחה שקץ בו איתי את לנוח מהעבודת היום ואתה השקץ אמר להר שלי שחבנה גם אתה ותנוח על משכבך כאן לא ראה אתה? לא אומר הר שלי בפיר ובו הוא מהרהר מי יאכילה מלכם ורבי אברהם עומד ואינו זז ממקומו תשובתו של הר שלי נתקבלה לו כדחייה בעלמה והוא מחייב את עצמו בליבהו שמתוך רוב שיחה עם אותו העורך שכך לבקש אחד מן המתפללים שיזמין אצלו את הר שלי לסעודת הערב עכשיו היתו מעלוב עזר עב אכילת פת חריבה מבצלים אחת ביום אינה מספקת לאדם וויפרח לקטן שתאהבת האכילה גדולה אצלו ביותר אברהם מחייב את עצמו מצטער מאוד עומד ושותק שעה קלה ואחר כך הוא נותן אינה ומוי שלי ואומר לו נווח ומבולבל עד מתה איתה עמוד ותתלחשם קלה שיחת חווצה אברהם הוא ילין הר שלי ילין הלילה רעב אני עומד ומפציר בו בוא איתי לביתי בונה בוא עות ותתאום מאומה והוא אינו רוצה הר שלי מה אתה? מה אתה שך? נגמגם רבי הווהה מתוך תרוף הדעת אני מפציר בו והוא אינו רוצה אם כן אומר אני אלך והביא לך מאומה מביתי והוא אינו שומע לי גם לדבר זה שוטה שבע עולם בונה מוי שלי לחברו ומפציר בו בעהבה וברחמים למה אתה חושש? לחמי הספיק לשנינו ולא ער אב חלילה רוצה אתה? הר שלי שוטה כומנעניה בראשו לעות שאינו רוצה ליבו סוער ופניו מתעדמים רבי אברהם ממשש בחיסרו מחפש ומוציא משם מטבע נחושת נותנה לתוך ידו של הר שלי ואומר ברחמים ככמה בבקשה ממך לך הוא קנה לך מאומה הר שלי שוטק ודמעתו הלך יו סוף פרק גימל בספר השלישי בספר עמק הבכה מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שלישי פרק דלד This LibriVox recording isn't the public domain Read by Omri Lerner Jerusalem ספר שלישי פרק דלד בספר עמק הבכה מעט מנדלים מוכר ספרים אותו בן אדם השקים עובה למחר לבית המדרש וישה ויצל רבי אברהם חותמו עדיין היה מבריק אלא שלא התעתש בזעף כל כך אותו היום חמישי בשבת היה והשמה שקרה את העורי החזה לעלות לטורה בכל רם יעמוד מורינו רבי שניור זהב ברבי שרג הפייבוש לאחרת פילה למד רבי אברהם פרק משניות וחלק לו כבוד לומר החרב קדישת רבנם את הקדיש אמר ההורח בנעימה מסלסל בשעת אמירתו את הפעה השמולית עוצם איניו ומנענה הראשו בכן ובהדר כתלמיד חכם ואותם היהודים השוהים בבית הכנסת וקוראים תכינות ומאמדות וליקוטים בחוק לישראל אנו אחריו אמן בכל כוחם וכוונתם לשם יין של תיקון לעילוי נשמת המת כוונתם זו נראית אצלם בחותמם שמתאדם ומזיה מעט ובלשונם שלוחכת ובפיקה של גורגורתם שמתנהנה את רצוב השור בשעת בלי את הרוק לא בשביל שהם להוטים אחר משקע חס בשלום השכרות מגונה להם אלא בשביל שמן יצר הרע משונה יש בין של תיקון ותאמו משונה מכל הינות שבעולם ואין בין כפריסין ובכל מיני ואיך כדוגמתו תאמו הוא שטור הבותי מן היניין הזה ותדעו השמה השקפץ והביא בקבוק יין או ריקיקים והמתפללים התחילו שוטים לחיים רבי רבי שניור מגמגם אחד מהמסובן כמסופק בשמו של ההורח השם התברך בפשטות השם התברך ירחם אוי אוי יזמין לחיים רבי שניור וולפ דובר רוד אחד לאחר שגמה מעט מהקוס ולקק את שפתיו בלשונו כאן עשה מהיכן טיטי ומהיכן הרלכה אחורי בון העולם וזענת הכל מכאן או מכאן למה אין אף כמינה הקבוש ברוכוי שלח ברכה והצלחה במעשה דהם מעלתו יש לו עיסק בזה מערים שניו וולף ומשיבו בקריצת שפתיים תשובה כצרה בוא נעשי כצקרה רבי אברהם להר שלי היושב עם מוי שלי בזווית והגמרה פתוחה לפניהם הלך רקיק זה ואת השני תיתן לחבר חשם לאחר שיצאו כל המתפללים מבית המדרש נכנס ההורח בדברי שיחה עם רבי אברהם נהנח על צרת ישראל משחינה ומדבר בשבח התורה ולומדיה ומעניין לעניין בא לרבי אברהם בשאלה זו מלשני הנערים היושבים יחדיו ולומדים שם בזווית בחוריכה מדהם אמנם מבין דבר הוא מעלתו אמר רבי אברהם בשחוק נעים מתגעה וניהנה בליבור כאב בשעה שמקלסים בפניו את בנב אחד מבנה מקומינו הוא וזה השני שביילה עם התחילה הוא יתום מאיר אחרת כלי יקר הוא מתוך פניו ניכר שנער טוב ונחמד הוא אמר ההורח ואחת מאינב הביטה להר שלי צער לי עליו ודאי חיי צער יחיה כאן אוי נהנח רבי אברהם שומעת מה עלתה בדעתי בשביל יתום עלוב זה אמר ההורח לאחר שהיה מהרער שעה קלה השמי עיני נהנה רבי אברהם ואמר בגיחוך קל מישיב יר מול קטוע על ראשו שמה לשדכו אתה אומר מעין שידוך החזיר לה ההורח מעמיד עליו פנים של תמימות אפשר שיהיה חתה אני מרצה השם המעשה ככה שומעת ידבר ממע עלתו אמר רבי אברהם ועשה עוזנו כעפר כסת לשמוע מהו מה ומה דבר הרבה פתח ההורח ואמר בקיצור המעשה ככה האמי בא לכאן שותפי בלבית חשוב אדם חשוב פשוטו כמשמעו בקיצור יש לו שומעת, יש לו לשותפי זה בן, נהר קטן ורוצה הוא, כלומר שותפי לא, נהר קטן זה ייהל לומד תורה, לומד כדוואי והחדרים אצלנו מהו מר לך החדרים הלאה אט, המלמד הברדי בהימהו, והמלמד הליטאי ככל הליטאים בצלם אלוהים אחרו ושרה מלמדים טיפה חורכם לכן, אומר אני יתום זה שאצלכם ייהל לבנו הקטן של שותפי שומעת, עכשיו אני שומע או מבין כוון התחה, מעלתו אומר, היתום ייהם מלמד לבנו הקטן של שותפך אמר ההורח קורץ בעינו וזוקפץ באו, בהה הכתוב מדבר, להייתום יהי טו מאוד הכל ימצא מוכן לפניו, לכם לאכול ובגת נלבוש ואם לא יהיה שותה ימצא שם גם בת זוגו יהנה בחוק הלכה ובטולה יש הפוך בדבריי והפוך בהם לכאורה, אין הדבר הרע אומר רבי אברהם משפשפת מצחו ובכן, רוצה אני הולך מן אדם, זהו מפרש את דבריו רוצה אני שומעת, אני רוצה לקיים מצווה פשוט לקיים מצווה ולדאוג לי התאומני עזב מסתמה כך נגזר עליו משמיים עכשיו תשומע, הוא מה מה עלתו סובר מה אני סובר אמר רבי אברהם מקמטת מצחו ונמלך בדתו סובר אני שטו ויפה הוא לכאורה אלא מה אלא נתורר עליו אותו בן אדם ביתמיה לכאורה הוא אמר בשעה שהדבר ודאי טוב הוא טוב מאוד והלא זוהי המידה המגונה שביהודי ממשילה כבודך מהי אלא אלא זה שאתה אומר לראוי לעומרו הכל יפה, אלא שצריך אני להראות מתחילה לשותפי את הזכורה את הבחור הזה כדרך התגרים הלוואי שיזכה למצוא חין בעיניו וליך שיזכה השרהו ואתה, אם רצונך שיהיה חלק ככה אימי במצווה זו אל תאחר אותי ותן לי אתום זה להלוך אימי לשותפי תכף ומיד אין לי פניי אם כן, אמר רבי אברהם עומד ממקומו אם כן, אלך והדבר עםו רבי אברהם בא והציעה דבר להר שלי והיו שניהם נמלחים יחדיו חיוון שבין אדם זה ראה אם שוהים מתפניו כאילו אחתי לו, אם רוצים, הם או לא וקרה להם ואמר אין לי פניי, אם רוצה הוא ילך מידימי עוד רגע המתנה עוד רגע אחד מתחנן לרבי אברהם מרחוק ומסרזת הר שלי לכנה הר שלי, היהודי אין לו פניי לכימו ושוב מהרה ואני אמתין לך בזה הר שלי באותו בן אדם יצאו מבית המדרש סוף פרק דלד בספר השלישי בספר עמק הבחה מעט מנדלים אחר ספרים